MARTE HALLEM

RINNANS RIVAL

Dobbeltagenten Karl Adding

PAX FORLAG, OSLO 2024

© Pax Forlag – en del av Forente Forlag AS, 2024

Omslagsillustrasjon: Øyvind Malum / WOW Medialab

epub-produksjon: epub.dk

e-isbn: 978-82-530-4516-0

Boken er utgitt med støtte fra Forsvarets tilskuddsordning for historie- og minnekulturprosjekter og Norges Hjemmefrontmuseum.

Forfatteren har mottatt støtte fra

Det faglitterære fond

Sparebank 1 SMN

Stiftelsen Fritt Ord

Det må ikke kopieres eller tilgjengeliggjøres noe fra denne bok i strid med åndsverkloven, eller uten særskilt avtale med Pax Forlag eller med Kopinor, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Innhold

Forord

INNLEDNING

Trondheim, julaften 1943 · Stockholm 15. august 2019 · Leksvik, 20. august 2019

1. SPORENE FRA ØST

De kaukasiske fjelljødene · Bigamisten · Gullringen · Norge for Nordmænd · Siste kveld i landhandelen

2. GATEGUTTEN

Salomons siste dager · Den kalde vinteren · Gutten med stokken · Europa radikaliseres · Under den røde fane · Det svarte korset · Karl på tuberkulosehjem · Annas kamp · Navnene i Byarkivet · Ungdomsår på sanatorium · Ny krisetid · Advokatvenn med jobbtilbud

3. UNDER ØRNA

Fra Isaevitch til Adding · Maler og materialforvalter på Værnes · Avholdskafeen Solfeng · Wannsee-konferanse og J-stempling · Transportene i nattemørket · Skjebnedagene i august 1942 · Vertrauen Mann for SD · 4N og Sonderabteilung Lola · Unntakstilstand

4. DOBBELTAGENTEN

Kontakter i Tigerstaden · Deportasjon og flukt · Total krig · Boktrykkerlærlingen · Adding-gruppa · Rivalisering på Røros · Rinnans jakt i Addings nettverk · Trondheimsjødene deporteres · Den store muligheten · Drapstrusselen · Værnes og Organisation Todt · Addings likvidasjonsoppdrag · Tilliten vokser · Hoddø sendes bort · Spionbyen Stockholm · Avsløringen på Kjesäter · Arkivsøk i Stockholm · Spionrykter om Oskar Hoddø · Møte mellom etterkommere · I skyggen av syrinene · Trondheim i brann · Bitter skilsmisse

5. UNDERGANGEN

Oskar Hoddøs oppgjør · Anklager om underslag · Livet på randen · Rottejakt · Skjebnedager i oktober · Tortur i bandeklosteret · Hoddøs siste døgn i frihet · Henrettelsene på festningen · Blodtåke · Skuddene i Solbakken · Solnedgang ved festningen · Rykteflora om forræderen · Oppgjør i Oslo · Karls endelikt

6. I KJØLVANNET

Ble Karl Adding drept? · Arven · Gemmeckes grep · Håkon rømmer · Operasjon Oleander · Freden · Oppgjøret · Karins taushet · Falstadskogen, 30. oktober 2023 · Trondheim, oktober 2023

Noter

Litteratur og arkivkilder

Bilder

Register

Forord

I 2019 skrev og regisserte jeg den dokumentariske teaterforestillingen Muldvarpen, andre del av krigstrilogien Operasjon Oleander. Trilogien spilles i Leksvik på Fosenhalvøya nordvest over fjorden fra Trondheim og handler om dobbeltagenten Karl Adding. Han hadde jødisk far, men ble likevel en av det tyske sikkerhetspolitiets mest aktive dobbeltagenter i Trøndelag under andre verdenskrig.

Karl Addings angiveri og dobbeltspill regnes som en viktig årsak til at «Operasjon Oleander», en aksjon rettet mot et stort motstandsog flyktningenettverk på Fosenhalvøya, iverksettes 26. mai 1944. Det tyske sikkerhetspolitiet setter med dette i gang en av okkupasjonstidas mest omfattende aksjoner mot den norske sivilbefolkningen. Aksjonen varer i éi uke, og mer enn hundre personer blir arrestert.¹ Også i Oslo fører Karl Addings dobbeltspill til opprulling av motstandsarbeid i den nasjonale illegale pressen. I Trondheim fører angiveriet hans til avsløringene av Wærdahl-gruppa, ei av de mest aktive hjemmefrontgruppene i Norge mellom 1940 og 1943. Denne gruppa er en del av et større, kommunistisk nettverk i Trøndelag som består av opp mot to hundre personer.² Atten personer fra dette nettverket blir henrettet på Kristiansten festning i 1943, i tillegg til to andre som samarbeidet tett med dem.

Karl Adding dør på årets nest siste dag i 1943. Dødsfallet er like bemerkelsesverdig som det korte livet han levde, og etterlater en mengde ubesvarte spørsmål. Døde han en naturlig død, eller ble han tatt av dage? Hvordan kunne en mann med jødisk far bli agent for det tyske sikkerhetspolitiet? Hvorfor svek han dem som trengte ham da det gjaldt som mest?

Under arbeidet med Muldvarpen finner jeg Karl Adding nevnt i kapitler i oversiktsverk og i spredte artikler, men den eneste større framstillingen hvor han presenteres som en av hovedkarakterene, er boka Operasjon Oleander av Asbjørn Øksendal fra 1968. Boka vier mye plass til Addings dobbeltspill og angiveri, men forteller ingenting om livet hans før og under krigen. Øksendal fokuserer på den mørke og mystiske mannen fra Trondheim, omtalt som Henry Rinnans rival i kampen om Gestapo-ledelsens gunst.

Siden Karl Adding døde før krigen var slutt, og derfor ikke fikk saken sin behandlet av en norsk domstol, er det en del spørsmål omkring hans liv og virksomhet som det er vanskelig å svare konkluderende på. Men det finnes kilder som forteller en annen og mer utfyllende historie om ham enn den som hittil har vært fortalt. I 2019 ble jeg dessuten kjent med Fredrik Lie, sønnen til Karl Addings eneste barn, Karin. Det ble starten på fem år med kildesøk som har resultert i denne boka om Karl Addings liv. I tillegg kommer det ut en dokumentarfilm om Karl Adding i november 2024 som har fått samme tittel som boka.

En del av de nye opplysningene om Karl Adding og hans nærmeste familiemedlemmer har jeg fått fra slektninger av Fredrik som har visst mye mer om Karl Addings historie enn barnebarnet. De har også bidratt med et stort billedmateriale til denne boka. Disse slektningene har aldri pratet med andre som tidligere har skrevet om Karl Adding. I arbeidet med boka har jeg også snakket med etterkommere av motstandsfolk som var i kontakt med Karl Adding under krigen.

Jeg har lagt mest vekt på førstehåndskilder, det vil si intervjuer med personer som var en del av de omtalte hendelsene under krigen. Disse kildene har jeg blant annet funnet i avhørsnotater, rettsnotater, dommer, bøker og tilgjengelige intervjuer på lydbånd eller i radio- og tv-format. Jeg har også hentet opplysninger i folketellinger, adressebøker, avissaker, kirkebøker og andre kilder i norske og svenske arkiver. Jeg er svært takknemlig for all god hjelp jeg har fått fra Tor Ole Grønvik, som har brukt utallige timer på research til dette prosjektet, og for gode råd, viktige innspill og hjelp til gravearbeid fra forfatter og journalist Ola Flyum.

Dette er første gang jeg gir ut bok på et etablert forlag, og det har vært en svært lærerik, viktig og god prosess ledet av redaktør Linda Aarvik i Pax Forlag. Tusen takk for all god hjelp, Linda! Takk til Mona Ringvej og Ingjerd Veiden Brakstad for å ha lest deler av manus og kommet med verdifulle innspill og kommentarer.

Takk til Jon Reitan, Kiril Feferman, Islam Elsanov, Stein Ræstad, Turid Hofstad, Jon Arve Hollekim, Karen Rotmo, Arne Hallem og Arnstein Langåssve. Takk også for uvurderlig kildehjelp fra Jødisk Museum Trondheim, Falstadsenteret, HL-senteret, Stord sogelag, Sunnhordland Museum, Sverresborg Folkemuseum, Trondheim byarkiv, NTNU Universitetsbiblioteket, Statsarkivet i Trondheim, Nasjonalbiblioteket, Riksarkivet i Oslo, Riksarkivet i Täby, Verdal bibliotek, Stjørdal historielag, Foreningen Operasjon Oleander og Leksvik historie- og museumslag.

Den største takken går likevel til Fredrik Lie. Uten deg og din åpne tilnærming til denne reisa ville ikke boka vært mulig å skrive.

Verdal, 5. september 2024

Marte Hallem

Innledning

Trondheim, julaften 1943

Hun låser døra i Nidarø gate ute på Øya i Trondheim sentrum og tar et godt tak i handa til dattera Eva. Toåringen har fått på seg den fineste vinterkjolen sin, og håret er satt opp i en bitteliten hestehale. Inger har dattera i blikket mens hun tar på seg sin egen vinterkåpe. Ei ullkyse knytes om hestehalen som danser på toppen av det lyse barnehodet, og toåringen leies ut i gata. Eva holder fast i kjolekanten til mamma mens barnevogna finner veien opp på fortauet. Hun vet godt hvor de skal, kjenner rutinene. I snart to måneder har mamma tatt henne med til huset med de store hvite murene.

Inger Hoddø kjenner at hun svetter jo nærmere de kommer Vollan kretsfengsel.³ De skal videre i juleselskap oppe på Strinda utenfor sentrum etterpå. Foreldrene hennes blir ikke fornøyd dersom hun og Eva kommer for sent og ser ustelte ut, men den tanken er lett å fortrenge, for Inger bærer på et ørlite håp. Kanskje vil fengselsvaktene la dem få et kort møte med Oskar i dag? Det er tross alt julaften, og han har sittet der inne helt siden 2. november. Øyeblikket da de stormet inn dørene hjemme i leiligheten deres klokka halv to på natta, slutter ikke å plage henne.

Han hadde kommet hjem fra en lengre reise den kvelden, Inger visste ikke hvor han hadde vært. Det er best at du ikke vet for mye. Jeg gjør det slik fordi jeg er glad i deg, sier Oskar alltid. Men natt til 2. november sa han likevel litt mer enn vanlig.⁴

– En forræder, det er det han er. Jeg burde ha skjønt det for lenge siden!

– Hvem snakker du om? spurte Inger.

– Karl Adding. Du gjorde rett i å være skeptisk til ham, jeg skulle ha hørt på deg. En ting er i alle fall sikkert, vi overlever ikke begge denne krigen.

Inger visste ikke hva hun skulle svare. Det var et nytt alvorsdrag over Oskar som hun ikke hadde sett før. Hun forsøkte å spore samtalen over på noe annet. Spurte om hvordan han hadde hatt det på reisa, om været hadde vært fint, og om de hadde hatt nok mat. Så spurte hun forsiktig om han kunne reparere strykejernet mens han likevel var hjemom. Han hadde lovet henne å gjøre det i flere måneder, men hadde aldri fått tid.

– Det skal vel bli ei råd med det strykejernet, svarte han. Og så satt de der i stillhet mens han reparerte jernet. Da de siden gikk til sengs, spurte Inger:

– Kan du ikke synge en sang for meg?

– Nå?

– Ja. Syng den du skrev da vi hadde en liten pause.

Så sang han «Nidelven stille», låta han skrev til henne våren 1940. Invasjonen var like om hjørnet, og Oskar hadde kjærlighetssorg. Foreldrene til Inger var blitt opprørte og forferdet over at hun hadde forlovet seg med en arbeidersønn fra Namsos. For å roe ned situasjonen hadde Inger foreslått at de skulle ta av seg ringene til foreldrene kom på andre tanker, men Oskar hadde ingen tro på at det noen gang ville ordne seg. Han overbeviste seg selv om at han aldri ville få lov til å gå ned kirkegulvet med Inger, og en aprilkveld vandret han sorgfull ut på Gamle Bybro mens tankene på ham og den vakre Inger kvernet i hodet. Så satte han seg og skriblet ned en sangtekst på baksida av en grå konvolutt som han tenkte å sende til henne. Lite visste Oskar at melodien og ordene han der og da festet til papiret, i ettertida skulle bli en internasjonal slager og for Trondheims egen byhymne å regne.

Nidelven stille og vakker du er,

her hvor jeg går og drømmer.

Drømmer om henne jeg hadde så kjær,

nå er alt bare minner

Den var så fin, den stunda ved strykejernet. Det er vondt, men samtidig godt å ha slike minner å tenke tilbake på. Oskar skjønte nok at han egentlig ikke burde ha dratt hjem til Inger og Eva den kvelden. Han skulle ha dratt rett til Sverige som flere av de andre, men han ville hjem til dem. Nå er det julaften 1943, og hun har ikke sett Oskar på over 50 dager. Inger har gjort utallige forsøk på å overtale vaktene til å la henne se ham, men hittil har det vært blankt nei. Ikke noe livstegn, ikke noe glimt, ingenting. Bare en ung, uniformert mann bak en firkantet luke på Vollan kretsfengsel. Hver eneste gang tar han imot henne og Eva med det samme intetsigende blikket. Inger har levert matpakker og brev, ullragger og tepper, og bedt vakta om å overbringe alt til Oskar. Vakta tar imot, sier han skal ta det videre, men hun kjenner seg utrygg på om han faktisk gjør det. Men i dag, tenker Inger, i dag må han i alle fall møte meg med en litt annen holdning.

Hun dytter vogna den siste lille biten opp bakken bak Studentersamfundet og ser de hvite murene sole seg i et svakt desemberlys.

– Alle mennesker bør ha såpass mye samvittighet at de lar en mor og datter få lov til å overbringe en gave på julaften, mumler Inger for seg selv. Helst bør de la dem ønske ham god jul også.

Pulsen øker idet hun går mot hovedinngangen. Der parkerer hun vogna og løfter Eva ned på bakken. Fra kurven foran tar hun fram en pakke. Den inneholder en flaske med melk og litt hvetemel. Inger har et håp om at Oskar kanskje kan få laget seg et brød eller noe. Hun klemmer Eva i handa da de nærmer seg den smale luka. Det er den samme mannen som sitter der i dag også.

– Jeg ønsker å levere en pakke til Oskar Hoddø.

Vakta titter opp. – Jeg kan ikke ta imot.

– Hvorfor ikke? Jeg trenger å levere dette til Oskar i dag. Jeg kan gi det til ham selv, det tar bare et lite øyeblikk, du kan få være med og se at jeg ikke gir ham noe ulovlig.

– Jeg kan ikke.

– Du kan til og med få gå gjennom innholdet først, det finnes ikke noe mistenkelig der, bare mat!

– Jeg kan ikke, sier jeg!

– Hva slags menneske er du? Eier du ingen skam? Det er julaften i dag!

Vakta ser på henne. Inger forsøker å samle seg etter utbruddet, og skal til å be om unnskyldning, men da skjer det noe med den unge mannen. Sakte forvandles det steinharde ansiktet til noe som først ligner en stygg grimase, før det mykner i et uttrykk som rommer så mye mer – et kaos av følelser som han pliktmessig har fortrengt de ukene Inger har kommet hit med gaver til ektemannen. Vakta forvandles rett og slett til et ekte menneske av kjøtt og blod foran henne. Så innrømmer han at Oskar Hoddø antagelig ikke finnes mer. Han kan ikke være sikker, sier han, men han har gode grunner til å tro at han ikke har vært i live på flere uker.

Det er på et lydbåndopptak fra midten av 1990-tallet at Inger Hoddø på levende vis forteller om det som skjedde julaften 1943. Skildringen er svært detaljrik fram til dette øyeblikket, men fra og med nyheten om ektemannens død retter hun oppmerksomheten mot vakta og hvordan han tok det.

– Det var jo ikke den unge soldatens skyld, sier Inger.

Dette handlet om noe annet. Noe mye større som hun kanskje ikke helt skjønte rekkevidden av. Likevel visste hun at det handlet om Karl Adding. Sikkert flere andre også, men det var Karl som hadde vært Oskars nærmeste, det var Karl alle hadde stolt på. Disponenten, som han så gjerne ville bli kalt, lederen for lastebilfirmaet nede i byen, en av frontfigurene i hjemmefronten. En mann de fleste inntil nylig hadde sett på som en haltende «halvjøde» med stokk fra arbeiderstrøket nede i sentrum. Ingen hadde mistenkt ham for å være forbundet med nazimakta, men Inger selv hadde aldri kjent seg helt trygg på ham. Da Oskar spurte henne om hva hun syntes om Karl Adding etter det første besøket hjemme hos dem, svarte hun: – Jeg liker ham ikke. Det er noe med øynene hans.⁵

Selv på midten av 1990-tallet grøsser Inger over tanken på Karl Adding. Hun er fremdeles overbevist om at han var ansvarlig for ektemannens død.

Den 17. november 1943 ble Oskar Hoddø og åtte andre menn henrettet på Kristiansten festning. Borgen som ble bygget på slutten av 1600-tallet til forsvar for byens innbyggere i tilfelle de ble angrepet av fremmede makter, var blitt stedet hvor fremmede makter henrettet byens egne folk. I mai samme år hadde de likvidert elleve andre på samme sted, ti av dem tilhørte samme nettverk og ble kalt Thingstad-gruppa. Nå var det Wærdahl-gruppas tur. Oskar Hoddø var ikke direkte underlagt Wærdahl-gruppa, men samarbeidet med dem og kjente dem godt. De var unge menn fra arbeiderklassen med tilhørighet i Norges Godtemplar Ungdomsforbund (NGU) og hadde politiske sympatier som lå til venstre på den politiske skalaen.

Den offisielle kunngjøringen av henrettelsene ble gitt tre måneder etter at de var gjennomført. Først i februar 1944 ble Inger og de andre enkene innkalt til et tysk administrasjonskontor nede i byen. Da de satte seg rundt bordet for å få det dystre budskapet, var det ikke første gang disse kvinnene møttes. De fleste av dem var gamle kjente fra avholdslosjen. Da mennene deres i 1940 stiftet noen av Trondheims første og mest betydningsfulle motstandsgrupper, var også flere kvinner med i disse gruppene.⁶ De bisto mennene i arbeidet med illegale aviser, sabotasjearbeid og flyktningtransport til Sverige. Motstandsfolka i NGU var blant de mest fryktede og hatede av okkupasjonsmakta fordi mange av dem hadde kommunistisk tilhørighet. De hadde et nasjonalt og internasjonalt partiapparat i ryggen som tyskerne ønsket å utradere. Mange var tilknyttet Nasjonalgarden, kommunistenes militære organ i Norge under krigen. Etter at deres politiske parti ble forbudt, kunne de fortsette sitt hemmelige arbeid gjennom losjen. Allerede i starten av krigen samlet de seg jevnlig rundt et bord på avholdsstedet Kafé Solfeng ved Nidelvas bredder inne i sentrum. Det var her de diskuterte hvordan de skulle organisere seg om landet ble hærtatt og fremmede skip kom seilende innover norskekysten.

Ved bordet satt også han. Blant venner gikk han gjerne under navnet Kalle. Da krigen kom, skiftet han navn til Karl Adding. Hans egentlige navn var Karl Ludvig Isaevitch.

Stockholm, 15. august 2019

En mann i svart singlet og hodetelefoner løper gjennom Stockholms gater. Inn i øregangene til Fredrik Lie strømmer nittitallsrock fra Rage Against The Machine. «Fuck you, I won’t do what you tell me», synger Zack de la Rocha mens Fredrik passerer Mariaholmen på Södermalm og tar Monteliusvägen utover mot Olle Adolphsons park. Der tar han til høyre og fortsetter videre mot Skinnarviksberget, ikke langt fra leiligheten hvor han og samboer Sara holder hus. Bakkene i parken omkring leiligheten deres egner seg godt til noen avsluttende intervaller hvor han får tatt ut det siste av krefter før han synker ned på en benk. Han tørker svetten av panna og kjenner pulsen banke i halsgropa. Fredrik er blitt fullstendig avhengig av å ta seg ut på denne måten, det er som en slags renselse.

Den siste tidas hendelser har vært såpass omveltende at han føler seg rimelig sikker på at det vil bli mye løping i tida som kommer. Først var det dødsfallet til broren Niklas. Riktignok hadde broren store rusproblemer, men de ventet ikke at han skulle forlate dem så tidlig. Så var det denne opprørende sms-en midt oppi det hele. For ikke lenge siden kom han over en tekstmelding fra Norge på telefonen til mora, Karin. Der sto det følgende:

Hei! Jeg heter Marte Hallem, og jobber som manusforfatter og regissør for et dokumentarisk teaterstykke som omhandler din far Karl Adding, eller Karl Ludvig Isaevitch, som han egentlig het. Jeg vet at han var innblandet i mye som kan være vanskelig å snakke om, men jeg ønsker likevel å gi deg muligheten til å fortelle om din far og ditt eget forhold til ham. Det er selvsagt helt frivillig, men for meg hadde det vært fint om vi kunne ta en prat. Jeg har forsøkt å ringe deg flere ganger, men har ikke fått svar. Derfor prøver jeg nå med en sms.

Meldingen var sendt noen uker i forveien, men Karin hadde ikke svart på den heller. Kommunikasjon via telefon var vanskelig på grunn av sykdommen hennes. Fredrik ble imidlertid nysgjerrig på meldingen fra Norge og bestemte seg for å sende et svar:

Hei! Min mor har dessverre blitt dement, og har derfor ikke vært i stand til å svare deg på denne meldingen. Selv har jeg svært lyst til å høre mer om dette, så kanskje vi kan prates på telefon en dag?

Klokkene fra kirka ute på Kungsholmen begynner å slå på den andre siden av elva. Fredrik forsøker å gjenvinne roen. Om noen dager skal han sette seg på flyet til Trondheim for å se historien om sin egen morfar utspille seg på en teaterscene. De siste dagene har han forsøkt å google navnet morfaren fikk under krigen: Karl Adding. Historiene som ligger der ute, har vært vanskelige å fordøye. Flere skriver at han var rival til en av Norges største angivere under krigen. Det høres helt surrealistisk ut. Hvordan i all verden ble han det? Og hvordan vil folk i Norge se på Fredrik, denne forræderens barnebarn, når han kommer inn i teatersalen? Vil de se at han ligner på morfaren sin? På det ene bildet han så langt har sett av Karl Adding, er det ikke fritt for at det finnes mange likhetstrekk. De mørke øynene, det svarte håret, ansiktsformen … Karl må ha vært i 20–30-åra da han var aktiv Gestapo-agent. Selv er Fredrik 44 år. En gang han spurte sin mor om hvorfor mange i familien er så mørke, forklarte Karin at det antagelig var arven fra faren hennes, som var en sjømann med gresk blod i årene. Snart skal Fredrik se denne «sjømannen» i et brutalt drama fra andre verdenskrig.

Leksvik, 20. august 2019

Fredrik sitter i ei trønderlån litt oppe i bakkene fra sjøen i den lille bygda hvor mora hans en gang ble båret til dåpen. Han ser ut over et intimt lokale fylt til randen av publikummere. Det er snart klart for premiere på andre del av den dokumentariske teatertrilogien Operasjon Oleander. Han setter seg midt i rommet, noen få meter fra talerstolen, og er fast bestemt på å møte blikket til alle som ser hans vei. Hver gang han merker at noen gløtter bort på ham, forsøker han å overvinne noe i seg selv han ikke helt skjønner hva er ennå.

Det spraker i et litt utdatert høyttaleranlegg idet jeg griper mikrofonen.

– Velkommen, alle sammen! I kveld skal dere få en liten introduksjon til forestillingen dere snart skal få se. Temaene vi kommer inn på i dette stykket, kan oppleves vanskelige for mange, men vi har likevel en sterk tro på at vi som samfunn har godt av at det snakkes mer om angiveri og vennskap, tillit og svik knyttet til andre verdenskrig. Trøndelag var tross alt en av de landsdelene som hadde høyest konsentrasjon av tyskere under krigen, og Hitler hadde store ambisjoner for Midt-Norge. Blant annet ville han gjøre Trondheim til et slags Nordens Singapore⁷, med firefelts motorvei herfra og til Berlin. Kanskje ikke så rart at motstanden var stor nettopp her. Men det var også kollaborasjonen.

Fredrik smiler forsiktig til meg idet jeg tar en liten pause, som for å signalisere hvem han er. Vi hadde en kort samtale på telefonen kvelden i forveien. Jeg går videre i foredraget mitt, og Fredrik forsøker å henge med på alt som blir sagt på trøndersk, dialekten som mora hans en gang hadde, men som var en av de tingene hun la fra seg da hun forlot Norge. Han kjenner seg litt klam og innstengt mellom et hundretalls tykke ullgensere, som en fremmed gjest fra Stockholm – annerledes, men samtidig en av mange. Han tenker på mora, som er for syk til å bli med til Norge. Ville hun blitt med om hun fortsatt var frisk? Han tenker også på broren, som nylig er gått bort. Episoder fra oppveksten deres dukker opp i tankene og framstår i et nytt lys for hver setning som formidles fra talerstolen.

Etter introduksjonen finner publikum plassene sine i et utendørs teateramfi med plass til nesten 500 mennesker. Det er helt fullt. I salen denne kvelden sitter også andre familier med nær tilknytning til historien som skal utspilles på scenen. Eva Hoddø er her, dattera til Oskar Hoddø, som ble henrettet på festningen i Trondheim i 1943. Til stede er også Geir Nøstvold, sønnen til radiooperatøren Kåre Nøstvold, som bodde tre måneder sammen med Karl Adding under andre verdenskrig. I tillegg er det en del etterkommere av jødiske familier i Trondheim, og slektninger og etterkommere av andre som opplevde Adding på nært hold. Foreløpig vet ikke Fredrik hvem noen av disse er. Han vet bare at stykket han straks skal se, har én hovedperson: hans egen morfar.

Han tar sjansen på å kaste et lengre blikk bakover i salen. Av en eller annen grunn kjennes det vågalt. Hvorfor? Hva er det han er redd for? Han trekker boblejakka opp mot ørene, som for å beskytte seg selv mot det som skal komme.

En og en halv time senere er det hele over, og salen ligger der tom og overlatt til nattemørket. Det vil si, nesten helt tom. Én mann sitter fremdeles alene midt i amfiet. Han ser ikke ut til å ha noe ønske om å gå derifra. Det er Geir Nøstvold, sønnen til radiooperatøren som bodde sammen med Adding. Geir sitter stille og stirrer ut i lufta som om han har et håp om å finne et fast holdepunkt der ute. På scenen står Eva Hoddø og snakker med den lille jenta som spilte henne i forestillingen. Mora til jenta tar et bilde av de to sammen. Den gamle holder omkring den lille og smiler til kamera. Fredrik er ikke å se noe sted. Samme kveld skriver han dette på Facebook:

Jeg mistet broren min for bare noen uker siden. De fant ham alene på et hotellrom. Kort tid etterpå har jeg nå møtt min morfar for første gang. Han spilte hovedrollen på en scene i Norge. Jeg tenker på en linje av hard kamp og vonde følelser som strekker seg mellom disse menneskenes liv. Og på mamma som aldri fortalte.

Karin og Fredrik.

1

Sporene fra øst

Det er mai 2022, og visne blader fra fjorårets sommer danser i portrommet på Falstad. Grågule murvegger fanger tusenvis av dem før de lykkes på sin ville flukt bort fra stedet. Ett enkelt bjørketre kneiser fortsatt mot himmelen, som en rest av liv fra ei tid de fleste helst vil glemme. Under krigen måtte jødiske fanger bære løv fra dette treet fra den ene enden av portrommet til den andre. De krøp på alle fire med bladene mellom tennene.⁸ Løvet skulle legges i sirlige stabler framfor føttene på de tyske fangevokterne, før disse ga ordre om å gjenta straffeeksersisen, om og om igjen.

Det sies at Falstad fangeleir på Ekne utenfor Levanger i gamle Nord-Trøndelag var en av de mest brutale fangeleirene i Norge under andre verdenskrig. I dag er stedet omgjort til et forskningsog undervisningssenter for menneskerettigheter og huser alt fra utstillinger, krigslitteratur og kontorlokaler til konferanserom og overnattingsmuligheter i de gamle fangecellene. Under krigen satt om lag 4500 mennesker fra 13 nasjoner fengslet her. Skogen bortenfor fangeleiren ble brukt som rettersted for over to hundre av dem. Det eksakte antallet vet ingen.

En bil parkerer utenfor Falstads murer. Snart kommer en mann kledd i oransje ytterjakke og mørk sikspens gående mot inngangsporten. Jeg står ved vinduet og ser ham komme. Det er noe med de litt for hvite joggeskoene og den urbane framtoningen som avslører at han ikke er fra bygda i Trøndelag, ellers kunne han lett ha vært en kamerat jeg vokste opp sammen med i Verdal.

Da Fredrik forlot teaterforestillingen i Leksvik i 2019, skjønte jeg at vi hadde satt i gang en prosess i ham. Det var vår produksjon som gjorde at han nå ser seg selv og sin egen historie i et nytt lys. Forestillingen ga ham en del svar, men også mange nye spørsmål. Det kjennes som mitt ansvar å hjelpe ham med å komme videre. I tillegg er det noe i Fredriks egen historie og hans inngang til den som jeg har interesse av å finne ut mer om for å se historien om Karl Adding i en større sammenheng.

Fredrik møter meg i døra. Vi hilser, smiler og går mot arkivrommet jeg har gjort klart for oss. På veien passerer vi en utstilling med navnene til de mange som ble drept her. I en av historiene om Addings forbrytelser heter det at han hadde lovt å kjøre to unge jugoslaver til svenskegrensa slik at de skulle få et liv i frihet. Isteden havnet de her – under seks fot jord i Falstadskogen.

– Er du spent? spør jeg.

– Litt. Kan jeg få et glass vann før vi starter?

– Selvfølgelig, svarer jeg og henter to glass og ei mugge vann til oss.

Fredrik tømmer glasset, smiler og sier: – Nå kan du begynne.

Jeg tar sats og forteller. Om alt jeg har greid å samle av informasjon knyttet til Karl Adding så langt. Om menneskene som var en del av livet hans, og om transformasjonen han gjennomgikk. Det er en historie om arv og miljø, vennskap og tillit, identitet, tilhørighet og fellesskap. I tillegg er det en fortelling om radikalisering og ekstremisme, klassekamp og overlevelse – og om jødeforfølgelser gjennom flere generasjoner.

I bunn og grunn handler denne historien kanskje mest om hva krig gjør med mennesker. Og den starter i de bratte Kaukasusfjellene.

De kaukasiske fjelljødene

Ifølge Det gamle testamentet hadde Jakob, som senere fikk navnet Israel, tolv sønner. Disse sønnene ble opphavet til Israels tolv stammer. Ti av de tolv stammene holdt til nord for Jerusalem og utgjorde kongeriket Israel. I en krig i 772 f.Kr. blir de tatt til fange av assyrerkongen og tvangsbosatt andre steder i hans enorme imperium. Siden den gang har sporene fra ti av de tolv stammene stort sett gått tapt. I en krig i 587 f.Kr. blir tempelet i Jerusalem ødelagt, og de to gjenværende stammene blir forvist til andre steder i Babylons rike.⁹ Etter mange år får Jakobs etterkommere lov til å vende tilbake til Jerusalem og gjenreise tempelet, men da har et stort antall av dem slått seg ned i andre områder, blant annet i Kaukasus-regionen. De blir kalt kaukasiske fjelljøder.¹⁰

Historien om fjelljødene er basert på bibelske beretninger og deres egen muntlige fortellertradisjon, som sier at de er etterkommere av en av Israels ti tapte stammer. I en mer akademisk versjon av deres opprinnelseshistorie heter det at kaukasiske fjelljøder og en iranskspråklig folkegruppe kalt kaukasiske persere («tat») har befolket Kaukasus i mange århundrer. Før de bosatte seg der, skal deres fjerne forfedre ha levd i den sørvestlige delen av dagens Iran.¹¹ De fleste var muslimer, men noen praktiserte også jødedom.

I dette skjæringspunktet mellom Østen og Vesten finner vi de eldste sporene etter Karl Addings jødiske slekt. I Groznyj i dagens Tsjetsjenia, mellom noen av Europas høyeste fjelltopper og næringsrike steppeland, ble det født en liten gutt 15. mai 1868.¹² Han fikk navnet Salomon Yohanthan Isaevitch og skulle senere bli far til mannen denne boka handler om.¹³ Familien Isaevitch tilhører en lite kjent folkegruppe, i alle fall i den norske offentligheten, og det var derfor med stor iver jeg begynte å lete etter stoff om det fjelljødiske samfunnet. Det skulle imidlertid vise seg å bli utfordrende. Det finnes svært lite litteratur det fra nordlige Kaukasus på 1800-tallet i norske biblioteker oversatt til engelsk eller norsk.

Etter flere forsøk fant jeg til slutt fram til en professor i jødisk historie fra Ariel University i Israel som kunne hjelpe meg. Dr. Kiril Feferman er selv fra Russland og har spesialisert seg på fjelljødenes historie.¹⁴ Han forteller at Salomon Isaevitch blir født i ei tid der Groznyj, og i særdeleshet distriktet Terskaya, hvor familien bor, har vært åsted for brutale krigshandlinger i nesten femti år. Russerne invaderte området i 1813, og innbyggerne ble underlagt streng militær kontroll. Festningen Groznaya ble bygget som en russisk forsvarsborg. Gang på gang samlet de lokale muslimske høvdingene folket sitt og angrep russerne mens byggingen pågikk. Hver gang ble opprørerne slått hardt ned.

Groznaya betyr grusom, og den femti år lange krigen mellom russerne og lokalbefolkningen skildres også som det. Konflikten mellom russere og tsjetsjenere regnes fortsatt som en av de mest voldelige og brutale, og er vanskelig å handtere for styresmaktene i Moskva. Opprørene fra en hardt prøvet befolkning har vært mange, men svaret fra Kreml er som regel knebling av ytringsfriheten og fengsling av politiske motstandere. Det er ikke uten grunn at mødre og bestemødre fra Groznyj er blant de få som tør å ytre seg kritisk mot Putins aggressive krigsregime i våre dager. De har ikke mer å tape.¹⁵

I Salomons fødeår 1868 har russernes krig mot tsjetsjenerne nettopp fått en offisiell avslutning. I 1869 rives festningen Groznaya, og muligheten for jøder til å drive handel i området bedres betraktelig. Salomons far heter Sasuun Yohanthan Isaevitch og er kjøpmann. Etternavnet tyder på at han er av europeisk askenasisk slekt, og han kan ha vært blant de få kjøpmennene som våger å slå seg ned i regionen like etter at krigen er slutt. Det vokser fram en jødisk bosetting på høyre side av elva Sunzha i Groznyj, og hovedbeskjeftigelsen deres er handel og lærdressing.¹⁶ Sasuun gifter seg med ei jødisk kvinne ved navn Gavid,¹⁷ og etter fornavnet å dømme er hun sannsynligvis en fjelljøde fra nærområdet.¹⁸ Siden det bor få europeiske jøder i Groznyj på denne tida, kan Sasuun ha måttet lete blant de innfødte dersom han skulle finne ei jødisk kone.

Hvordan så livet ut for Karls far Salomon under oppveksten i Groznyj? Fra sjuårsalderen kunne han få jødisk skolegang og religionsundervisning i et bedehus ved Sunzha-elva. Bedehuset blir senere erstattet av en stor synagoge med kuppel bygget i murstein. Denne ligger like ved en persisk moské. Det er stadig konflikter i området, men den fjelljødiske minoriteten får stort sett leve i fred så lenge de holder seg inne med de lokale muslimske stammene. Det jødiske kvarteret blir kalt «den jødiske utkanten», eller «Krasnaya Slobodka».¹⁹ Dette navnet får det fordi takene på husene i området er dekket med røde fliser, i motsetning til kosakkenes tradisjonelle hus med stråtak.

I 1866, det vil si to år før Salomon blir født, blir det registrert 928 fjelljøder i byen.²⁰ I 1897 teller den jødiske befolkningen 1711 personer, det vil si elleve prosent av den totale befolkningen i området. De innfødte fjelljødene holder for det meste til i egne landsbyer, men deres bosteder skiller seg ikke så mye fra naboenes. Mange av dem kler seg ganske likt som de andre folkegruppene i området og påvirkes av deres skikker og tradisjoner. Det fjelljødiske språket ligner på det persiske stammespråket, og fornavnet til Salomons mor, Gavid, finnes også på persisk som Gavit. Likhetene til tross, de jødiske familiene beholder egne skikker, tradisjoner og matkultur.

Det finnes én unik kilde som kan si noe konkret om Isaevitchfamiliens liv i Kaukasus. I et rettsnotat fra år 1908 forteller Gavid at hennes sønn Salomon var gift med ei jødisk kvinne før han skilte seg og forlot Groznyj i 1891, da han var i begynnelsen av tjueåra.²¹ Han velger sannsynligvis ruta over Krimhalvøya på vei til Ukraina, landet med den svarte jorda. Det næringsrike jordsmonnet chernozem gjør Ukraina til et av de mest fruktbare landområdene i verden og har gitt landet tilnavnet Europas brødkurv. Et fruktbart land er attraktivt for både bønder og handelsmenn. I 1891 finnes det et blomstrende handelsområde i det jødiske kvartalet i den attraktive havnebyen Mariupol.

Den russiske tsarfamilien hadde fra 1791 ført en nådeløs bosettingspolitikk overfor jødene i det russiske imperiet og opprettet et eget bosetningsområde for jødene i et avgrenset geografisk område i vest.²² Dette området strakk seg fra Litauen i nord til Svartehavet og Krimhalvøya i sør. Fordi Groznyj lå utenfor dette bosettingsområdet, kan det være at Salomon måtte flytte på seg. Mariupol kan da ha vært et godt valg dersom han ville fortsette som sin far og drive handel.

Bølger av pogromer, voldelige angrep på jøder og jødisk eiendom, fattigdom og utstenging fra arbeidsliv og offentlige verv som igjen bidro til vanskelige økonomiske forhold for mange jøder, bidro til massemigrasjon fra Øst-Europa i perioden 1880–1920. Om lag 2,6 millioner jøder emigrerer fra Øst-Europa i denne perioden, mange av dem til USA eller Sør-Amerika. En god del følger også sionistenes oppfordring om å reise til Palestina for å bidra til opprettelsen av Israel, «Det lovede land». Den nasjonalistiske og imperialistiske tidsånden som råder i Europa på denne tida, får sin jødiske utgave i sionismen.

I Mariupol blir Salomon kjent med ei jødisk kvinne som heter Rosa Epstein. Etter noen år sammen i havnebyen ved Azovhavet bestemmer de seg for å forlate Mariupol. Salomon og Rosa søker seg imidlertid verken til Palestina eller landet med alle mulighetene på den andre siden av Atlanteren. Isteden blir de en del av en liten gruppe østjøder som reiser mot Skandinavia. Antagelig er landene i nord det rimeligste alternativet for dem. De fleste østjødene som havner i Sverige og Danmark på denne tida, er svært fattige.

Noen få reiser videre til Norge; i 1900 er det registrert 642 jøder her.²³ I 1903 er Salomon og Rosa blitt en del av dette fellesskapet.²⁴

Bigamisten

En tidlig og litt for tung høstdag i 1908. To rasende damestøvletter beveger seg oppover Munkegata i Trondheim. Den sedvanlige sure vestavinden er på vei inn Ravnkloa og tvinger fiskehandlerne til å trekke under tak. Støvlettene ser imidlertid ikke ut til å bry seg om verken regnbyger eller kalde vindkast. Det skvetter i sølepytter mens klakkende hæler passerer Sommergården, krysser Kongens gate og beveger seg målbevisst mot hoveddøra til Hornemannshaven. «Trondheim politikammer» står det på skiltet som pryder inngangspartiet. Rosa Epstein Isaevitch vet hvor hun skal.²⁵

– Jeg vil anmelde min ektemann Salomon Isaevitch, sier Rosa, mest sannsynlig på gebrokkent norsk. Mannen bak skrivebordet titter opp på henne.

– Ja vel. For hva?

– Bigami. Ekteskapsforbrytelse.

Politimesterens sakkyndige ber henne om å fortelle historien fra starten av.

Om Rosa lukker øynene, kan hun nok se for seg den varme vårdagen i Mariupol 28. mai 1895, da synagogen lå der storslått og prangende foran henne og hun skulle gifte seg med Salomon Isaevitch fra Groznyj.

– Så du fikk altså et barn med Salomon, sier politimesterens sakkyndige.

– Ja, svarer Rosa, – jeg fikk to. Men det ene barnet døde, så det er bare ei igjen nå. Ei lita jente.²⁶

– Og hvor er hun?

– Vi måtte ta henne med til Salomons foreldre i Groznyj og forlate henne der.

Samme år som Salomon og Rosa kom til Kristiania, ble Sions vise protokoller utgitt på russisk.²⁷ Boka utga seg for å være en samling protokoller fra et hemmelig møte mellom ledende jøder og frimurere som skulle ha funnet sted i Basel i 1897, hvor de i all hemmelighet samlet seg for å planlegge verdensherredømme og utraderingen av kristen kultur. Selv om bokas påstander var falske og senere har blitt tilbakevist mange ganger, ble den svært populær og nørte opp under et allerede eksisterende jødehat, også innenfor det jødiske bosettingsområdet i Russland. Byer som Kishinev, Kirovgrad, Kyiv og Mariupol ble åsted for pogromer, drap og plyndringer av den jødiske befolkningen. Rosa og Salomon var sannsynligvis godt kjent med lignende angrep mot jødene på 1880-tallet. Dette kan ha tvunget fram en beslutning om å emigrere.

Kan Rosa og Salomon ha trodd at dattera deres hadde bedre muligheter for å overleve i Groznyj? I landsbyene i fjellregionen var det vanskeligere for myndighetene å avgjøre hvilken folkegruppe man tilhørte, fordi jødene ofte ble forvekslet med den muslimske befolkningen. I Mariupol, og i resten av det jødiske bosettingsområdet, ble befolkningen holdt under streng kontroll.

Osterhaus’ gate 3 blir deres første bosted i Kristiania.²⁸ I 1906 flytter de til Markveien på Grünerløkka.²⁹ Der blir Salomon medlem av Det Mosaiske Trossamfund og begynner å jobbe som skredder.³⁰

Utsiktene til et godt levebrød er likevel ikke tilstrekkelige i hovedstaden, og han oppsøker ulike byer og tettsteder på Vestlandet. Snart reiser han videre nordover mot fiskeværene i Nord-Norge, og på veien møter han andre omreisende jødiske handelsmenn.³¹ Salomons forretninger i nord går konkurs etter kort tid, og han begynner å se seg om etter muligheter lenger sør igjen.

Flere av de jødiske handelsfolka han har møtt i Nord-Norge og på Vestlandet, har slått seg ned i Trondheim. De kommer fra familier med røtter i Litauen og Polen, landområder under det jødiske bosettingsområdet, og har alle foretatt lignende reiser som Salomon og Rosa. Det har oppstått et lite, tett jødisk samfunn med sterkt samhold i byen ved Nidelva. Salomon ønsker å bli en del av dette, og får med seg Rosa og flytter til Trondheim.

De kommer flyttende en eller annen gang mellom 1906 og 1908. Etter at Norges nye konge ble kronet i Nidarosdomen i 1906, har byen har fått et oppsving. Flere av de jødiske handelsmennene er i ferd med å etablere solide forretninger og har allerede innredet verdens nordligste synagoge i St. Jørgensveita.³² Menigheten består av sterkt religiøse, ortodokse familier.³³ Salomon og Rosa kunne blitt en del av dette fellesskapet, men Salomon ville det annerledes.

Ikke lenge etter at de er kommet til Trondheim, skjer det som får Rosa til å skynde seg til Trondheim politikammer denne høstdagen. Salomon har forlatt henne og giftet seg på nytt med ei ung kvinne fra Trondheim. 31. august 1908 sa han ja til Anna Caroline Lund i Nidarosdomen. Salomon er 40 år, Anna er 23 og jobber som hotellresepsjonist på Hotel d’Angleterre.

Hvorfor Salomon bestemmer seg for å forlate Rosa og bli sammen med Anna, vet vi ikke, men som jødisk mann og medlem av Det Mosaiske Trossamfund betyr ekteskapet med Anna et brudd med menigheten. Ifølge ortodoks jødedom skal jøder gifte seg innenfor samme trossamfunn, og i 1908 styres det jødiske fellesskapet i Trondheim av ortodokse jøder. Det er nok flere som lar seg ryste av ekteskapet mellom jøden fra Kaukasus og den unge kvinnen fra Fotveita sensommeren 1908.³⁴

Faren til Anna, Nils Lund, var murmester og medlem av en utbrytergruppe fra partiet Venstre. Mora, Johanne Lassedatter Kortgaard, var datter av Kortgaard-familien, som eide fabrikker i Molde. Foreldrene til Anna eide en bygård i Fotveita, ei av de trange, brusteinsbelagte gatene som omkranser Trondheim sentrum. Selv om det ikke var ulovlig for ei ung, norsk kvinne å gifte seg med en jødisk mann, var det uvanlig.³⁵ Ifølge barnebarnet Lillian Bjerke ble Anna beskyldt for å være troløs av både foreldrene og søsknene da hun giftet seg med Salomon.³⁶

Fredrik ber om en liten pause i fortellingen. Vi er fortsatt på Falstad, og han har den siste timen sittet stille og fordøyd store mengder familiehistorie. Det er litt over hundre år siden Rosa anmeldte Salomon for bigami hos politimesteren i Trondheim, og 127 år siden deres angivelige giftermål i Mariupol.

Som en slags skjebnens makabre ironi er Mariupol på nytt åsted for et blodbad. Russland har invadert Ukraina snaue to måneder tidligere, og i Sverige, Fredriks hjemland, diskuteres Nato-medlemskap rundt om i de tusen hjem. Det store, ressursrike jordbrukslandet i hjertet av Europa er nok en gang på alles lepper. Igjen sitter en enehersker bak gullforgylte dører i Moskva og lar seg inspirere av fortidas stormannsgale tsarer, russifiseringspolitikk og undertrykking.³⁷

– Hvordan gikk det med anmeldelsen til Rosa? spør Fredrik.

– Salomon nektet for alt og mente han var utsatt for et komplott fra sin «tidligere konkubine», som han kalte Rosa.

Salomon må melde seg hos politiet to ganger daglig så lenge etterforskningen pågår høsten 1908 og vinteren 1909. Politimesteren i Trondheim kontakter Hans Majestæts Legation i St. Petersburg for å få bistand i saken, men verken i Groznyj eller i Mariupol lykkes man med å framskaffe bevis for at ektepakten Rosa Isaevitch legger fram er ekte. Dermed blir saken henlagt.

– Så vi vet ikke hva som faktisk skjedde?

– Nei. Dette er Rosas versjon. Hun beholder etternavnet Isaevitch etter at saken henlegges, og det ser ikke ut til at hun tar tilbake pikenavnet sitt før hun gifter seg på nytt med en annen jødisk mann og flytter tilbake til Oslo.

– Det virker som om min oldefar Salomon velger å hoppe av sitt gamle liv. Kanskje han så på det som en forretningsmulighet, det å gifte seg med en trondheimspike? Kanskje har han hatt et ønske om å bli sett på som norsk?

– Han forstår nok i alle fall at mulighetene blant trondheimsjødene nå er små.³⁸

– Høsten 1908 tar han med seg Anna og flytter til Vestlandet. Der har han tidligere drevet med omførselshandel og kjenner de forskjellige småstedene fra Bergen og sørover. Førjulsvinteren 1908 registreres Salomon og Anna Isaevitch som innbyggere i Leirvik på Stord. Salomon er stedets eneste jøde.

– Såpass. Tror du han bevisst valgte et sted hvor det ikke fantes andre jøder?

– Kanskje. Allerede i november 1908 reklamerer han i avisene for gode priser på sko, klær og eksotiske frukter i sin nye landhandel i Leirvik.³⁹ Etter hvert kommer det tre barn på løpende bånd: Alexandra, Johanne – og din morfar, Karl.

Gullringen

Dersom Anna Isaevitch legger hodet på skrå inntil kjøkkenvinduet i leiligheten i andre etasje i Borggata, kan hun se nedover den eneste handelsgata i Leirvik. Der ligger postog telegrafhuset, malerbutikken til Vestvik, manufakturforretningen til søstrene Lundervold og kolonialen til Sjur Knutsen. Nedenfor der igjen ligger havna med sine rutegående dampskip og fiskekuttere, som seiler ut Bømlofjorden i retning Nordsjøen, noen mil nord for Haugesund. Sverdrups Minde heter huset familien Isaevitch bor i, men på folkemunne blir det bare kalt for «Hytto».⁴⁰

Søndag 17. oktober 1909 skal Salomon og Annas førstefødte, Alexandra, døpes i Stord kirke. Det skal også Salomon.⁴¹ Lovverket har ingen regler som tilsier at han er nødt til å døpe seg for å være gift og få barn med ei norsk kvinne, men kanskje kan medlemskap i Den norske kirke gjøre det enklere for ham å bli akseptert i Norge? Huseier Anders P. Hystad med kone og nabofamilien, slakter Lars Presthaug med kone, står faddere for Alexandra.⁴² Ingen fra Annas familie er oppført som faddere.⁴³

Oppstartsåret i Leirvik har vært hektisk for Salomon og Anna. Fram til mars 1909 måtte Salomon melde seg to ganger daglig hos lensmannen inntil bigamisaken med Rosa Isaevitch ble henlagt. Samtidig har Salomon overtatt et tidligere butikklokale, og etter inntektene hans å dømme har den rukket å bli en suksess på kort tid. Endelig har han fått noe igjen for alle åra med slit og nedturer langs norske landeveier. I landhandelen hans finner du en blanding av dresstøy, kjoletøy, sko, lommeur, sølvsaker, utenlandske frukter, sylta frukt og grønnsaker, for å nevne noe.⁴⁴ Hver fredag arrangerer han auksjon på friske norske og utenlandske frukter.

Anna Lund.

Salomon Isaevitch

Det ligger en energisk stemning over det lille øysamfunnet på denne tida, en felles kraft som mange nyter godt av. Det er nesten som om Leirvik er blitt en slags storby i miniatyr. Det klinger i bjeller, klakker i hestehover og summer i menneskestemmer som beveger seg opp og ned Borggata og inn og ut av kramboder, bakeri, slakteri og postkontor. Typisk ruskete vestlandsvær med spredte regnbyger gjør gatene gjørmete og glatte. I slikt vær må fine handelsfruer løfte stakkene ekstra høyt for å unngå å bli skitne på kjolekantene idet de passerer «Hytto».

Nede ved havna er kaiområdet under utbedring.⁴⁵ I hermetikkfabrikkene er det full aktivitet, og på Tisen pakker de brisling og kippers til alle døgnets tider. Kippers er det engelske navnet for sildefilet, og det er ikke måte på hvor mye hermetisert sildefilet det europeiske markedet vil ha. I tillegg til den hermetiserte silda er Stord-samfunnet i ferd med å slå seg opp på svovelkis. I gruva oppe på Litlabø hugges og graves det fra morgen til sent på kveld. Salomon og Anna merker nok dette ved at gruvesluskene med sine koner kommer inn til Borggata for å handle på lørdagene. Bilder av Anna fra perioden på Stord viser ei stolt kvinne i pene klær, omkranset av smilende tjenestepiker. På den ene fingeren bærer hun en gullring prydet med en blankpolert, svart stein. Ringen er en gave fra Salomon og var en kjær eiendel for henne så lenge hun levde.⁴⁶

Høsten 1909 er handelsmannen Salomon i ferd med å etablere seg som et fremmed innslag med sjel og karakter i lokalbefolkningen på Stord. Om du går innom Isaevitch’n, får du en smak av den store verden der ute. De lokale ungene synes butikken hans er spennende, og de liker å terge Salomon ved å stikke hodet inn døra og rope at de vil ha svinekjøtt.⁴⁷ Selv om Salomon har latt seg døpe, vitner flere religiøse leserinnlegg i lokalavisene i åra 1909 til 1913 om at han fremdeles også er jøden fra Kaukasus i sjel og sinn.

Da forretningene er på topp omkring 1909 og 1910, åpner Salomon enda en butikk i Leirvik, litt lenger ned i Borggata. I 1909 er han registrert med en årsinntekt på 500 kr, noe som ligger på samme nivå som flere andre norske kjøpmenn, bakere og handelsfolk på stedet dette året.⁴⁸ Året etter er inntekten økt til 800 og formuen hans anslått til 3000 kroner.⁴⁹

I 1908 er Salomon fortsatt registrert som russisk statsborger, og det er usikkert om han noen gang fikk norsk statsborgersak.⁵⁰ Han løser heller aldri noe handelsbrev i Sunnhordland, til tross for suksessen i oppstartsåra. Konflikten med medlemmene i Landhandlerforeningen var mange.

Ved de årlige marsutsalgene blir Salomon beskyldt for å dumpe prisene mer enn det mange mener er forsvarlig. Den lokale handelsstanden forsøker å finne metoder for hvordan de kan hindre kjøpmann Isaevitch i å, ifølge dem, ødelegge markedet i Leirvik. Sommeren 1909 vedtar herredsstyret i bygda nye åpningstider for butikkene på stedet og slår fast at det er ulovlig å holde åpent etter klokka 22 på sommerstid og etter klokka 21 resten av året. Vestlandske Folkeblad, med redaktør Torgils Bu i spissen, mener dette blir gjort for å ramme Salomon Isaevitch, som pleier å holde åpent til helt klokka 23–24 på kveldene.⁵¹

Det er ikke bare de gode prisene og åpningstidene som fører til konflikter. Avisa Søndhordland skriver om lensmannen i Leirvik, som er så irritert over Isaevitch-familiens hund at han i 1910 tar loven i egne hender og beordrer avliving. Stedets beste skytter blir tilkalt og oppsøker familien og skyter hunden. Salomon blir svært opprørt og mener det er begått en stor forbrytelse mot hans eiendom. Han innstevner derfor lensmannen for retten, hvor han i forlikskommisjonen forlanger erstatning for «den etter hans mening ulovlige drepte hund».⁵² Saken ender i en rettssak med mange vitner til stede, og blir senere tatt til nye instanser, men det er usikkert hva som blir utfallet av saken.

Året etter er Salomon Isaevitch på nytt omtalt i samme avis etter et overfall i landhandelen hans. En kveld tar en beruset baker seg inn i butikken og oppfører seg på en måte som gjør at Salomon vil at han skal forlate stedet. Bakeren skal ha forklart at han var på jakt etter noen ungjenter han mente å ha sett passere dørterskelen til den jødiske kjøpmannen. At jødiske kjøpmenn har et bakrom hvor de driver med prostitusjon av unge jenter, er en ikke ukjent antisemittisk forestilling i samtida.⁵³ Salomon reagerer sterkt på bakerens framferd og forsøker å lempe han ut av butikken. Bakeren gir Salomon et kraftig spenn i ansiktet så han faller bakover og slår et stort hull i hodet. «Bloddryppende som en som har unnsluppet fra retterstedet midt under eksekusjonen», oppsøker han politiet.⁵⁴ Bakeren blir tatt hånd om av politiet og satt i arresten på «Gråhuset», fengslet i Leirvik. Mandagen etter blir det avholdt et foreløpig forhør, og bakeren får tillatelse til å gå tilbake til jobb i bakeriet som om ingenting var skjedd.

Avisredaksjonen i Søndhordlands avis virker ikke videre forferdet over overfallet, og skriver at bakeren antagelig på et senere tidspunkt vil få en påminnelse om at det «ikke er helt lovmedholdig at be farvel i et hus med å gi verten et ‘trofast fotslag’».⁵⁵ Salomon er ikke tilfreds med verken behandlingen han får, eller hvordan avisa omtaler hendelsen, og skriver derfor et leserinnlegg som står på trykk i samme avis tre dager senere. Der understreker han at dette ikke handlet om noe slagsmål, men et overfall, og at redaktøren snarest bør dementere disse påstandene, da de kan skade omdømmet hans. Avisa holder likevel på sin versjon: «Vi hadde vår meddelelse fra en som var i nærheten da spetakkelet foregikk, og kommer det til vitneavhør, kan det muligens vise seg at vår notis om bataljen ikke var så ukorrekt.»⁵⁶

Norge for Nordmænd

Konflikten mellom Salomon og landhandlere på Stord blir stadig krassere utover 1911 og 1912. Hordaland Folkeblad omtaler den rådende stemningen som en krigstilstand, og nevner Salomons navn i den sammenhengen.⁵⁷ Det viser seg at Landhandlerforeningen har gjort avtale med grossistene i Bergen, slik at bare deres medlemmer får ta inn varer fra grossistene. Salomon Isaevitch stenges dermed effektivt ute fra handelslivet. Han viser stadig flere tegn til frustrasjon i avisspaltene og kjenner seg utsatt for antisemittisme. I juni 1912 skriver han et lengre innlegg i Hordaland Folkeblad hvor han går i rette med en av de ledende skikkelsene innenfor kjøpmannsstanden i Norge, stifteren av Norges Landhandler Forening, Edvard Weimoth.⁵⁸ Weimoth har i et innlegg i Norges handelsblad samme år beklaget seg over jødenes inntreden i norsk handelsliv, og hevdet at Henrik Wergeland nok ikke visste hva han satte i gang da han kjempet fram opphevelsen av jødeparagrafen i Norge i 1851. Salomon svarer på dette med et innlegg han gir tittelen «Norge for Nordmænd», hvor han takker Wergeland og skriver at han antar at den store forfatteren ikke hadde noe imot at jødene skulle komme til landet for å tilby gode priser til norske bønder: «Jøderne er Folk, som er bekjendt for Forretningssans», skriver Salomon, og «kan rette en hjelpende hånd der det trengs.»⁵⁹

Konfliktene med Landhandlerforeningen blir nådestøtet for Salomon Isaevitch’ forretninger på Stord. På samme tid begynner helsa å skrante. I 1912 må Anna ta over mer av butikkdriften, men Salomon slutter ikke å være aktiv i avisspaltene. Han fortsetter å skrive religiøse leserinnlegg som viser at han er i nærkontakt med sin jødiske identitet. Avisinnleggene bærer preg av at han har inngående kjennskap til Det gamle testamentet. Dessuten går han på religiøse møter og lar seg irritere over dem som holder prekener og taler der. Ved et tilfelle går det spesielt hardt utover to unge kvinner som har ledet et religiøst møte i Ungdomshallen på Stord. Del for del plukker han fra hverandre deres framstillinger av historier fra det gamle Judea og forferdes spesielt over at de drister seg til å kalle seg selv for Efraims og Mannases døtre: «Dette er ikke sant, grundet Efraim og Mannasse var fra min Slægt», avslutter Salomon.⁶⁰ Efraim og Mannasse var stamfedre til to av Israels ti tapte stammer.

Siste kveld i landhandelen

Det er midten av desember 1913, og i en landhandel på Stord sitter den inntil nylig suksessrike kjøpmannen Salomon Isaevitch på en sliten arbeidskrakk.⁶¹ Det vil si, krakken er ikke lenger hans. Det er heller ikke risen fra Japan, de eksotiske fruktene, eplene fra Krimhalvøya eller de spanske valnøttene. Med to tomme hender har han på kort tid bygget opp en vellykket handelsvirksomhet. Nå er han i ferd med å ta innover seg at han må gi opp alt.

Utenfor blir kvelden stadig mørkere. Inne hos Salomon er det stille. Det eneste som lager lyd, er et urverk på veggen som slår sine utrettelige slag mot midnatt. Snart åpner nattkafeen nede på havna, et populært sted for folk å møtes i sene kveldstimer. Han har fått venner i Leirvik, ikke bare fiender, og disse vennene er heller ikke ubetydelige mennesker i lokalsamfunnet. Han har blant annet blitt godt kjent med Torgils Bu, redaktøren for Vestlandske Folkeblad. Bu er den eneste redaktøren som har stått ved Salomons side gjennom alle de bitre feidene. Da Johanne skulle døpes i Stord kirke i 1911, spurte Salomon om Bu ville være fadderen hennes. Det samme har han gjort nå. Lille Karl ble født for tre uker siden, 26. november 1913, og skal snart bæres til dåpen.⁶²

Karl på fanget til mamma Anna, med søstrene Johanne (t.v.) og Alexandra (t.h.).

Salomon Isaevitch har opplevd krevende høstmåneder før, men denne gangen har han mer å tape. Nå har han en familie med tre barn og vet hva det vil si å gå fra et utrygt liv, både sosialt og økonomisk, til å leve under tryggere og mer stabile forhold. For inntil et år siden var Salomon familiens overhode, patriarken som tok vare på kone og barn. Nå sitter han vingeklippet og med økende sykdomstegn i kroppen og er avhengig av kona for hjelp med det meste.

Å bli skjenket en sønn i gave fra Gud i en så krevende periode av livet virker å være ubeskrivelig viktig for Salomon. I et avisinnlegg forsøker han å dele noen tanker med lokalbefolkningen om kjærlighetens makt.⁶³ Slike gaver som Gud gir oss, skriver Salomon, er større enn alt gods og gull den verdslige verden har å by på. Han tviler imidlertid på at handelsstanden i Leirvik forstår underteksten hans, og lar denne komme tydelig fram i noen syrlige linjer på slutten av innlegget.

I et annet innlegg minner han dem på at de ikke må glede seg for tidlig over at han nå ikke skal drive landhandel mer, det vil helt sikkert komme en annen av jødisk slekt til Stord. «Jeg ønsker alle mine Kollegaer Lykke til med sine Forretninger og tilgir næsten alle mine Fiender», skriver Salomon før han avrunder: «Jeg vilde sat Pris paa, at mine Kollegaer sat et Minde over mig som Jøderne satte et Minde over den store Henrik Wergeland. Tak for alt!»⁶⁴