Blant mennesker

Lars Elling

Karoline Brændjord

Jonny Halberg

Julie Stokkendal

Erlend O. Nødtvedt

Carl Frode Tiller

Knut Nærum

Håkon Øvreås

Tor Eystein Øverås

Anja Dahle Øverbye

Nina Lykke

Marie Aubert

Kjersti Annesdatter Skomsvold

Amalie Kasin Lerstang

Casper André Lugg

Knut Ødegård

Synne Sun Løes

Kari Saanum

Olaug Nilssen

Lars Ramslie

M. Seppola Simonsen

Kristian Klausen

Verbum 2023

Copyright © Verbum 2023

www.verbumforlag.no

www.bibel.no

ISBN: 978-82-543-1552-1

Der ikke annet er oppgitt er bibelutdragene hentet fra Bibel 2011.

© Bibelselskapet

Omslagsdesign og sats: molberger.no

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

Forord
På jorden blant mennesker

Det skjedde i de dager at et knippe forfattere ble bedt om å skrive en tekst inspirert av juleevangeliet. Det var sommer og sol, likevel takket mange ja til å tenke på jul i juli. Beskjeden fra forlaget var klar: Skriv hva du vil, enten du er troende, vaklende eller nyfrelst ateist.

Resultatet holder du i hendene: dikt, noveller og essay oppstått i møte med Bibelens to fortellinger om Jesu fødsel, skrevet av noen av Norges fremste samtidsforfattere.

Boken er en videreføring av I de dager ... fra 2016, en antologi Brynjulf Jung Tjønn hadde ideen til og var redaktør for. Ikke overraskende spriker tekstene også denne gang i mange ulike retninger, fra det dypeste alvor til det mer humoristiske.

Vi håper bidragene vil anspore til videre refleksjon hos leseren. Kanskje vekker de til live glemte minner fra barndommen? Kanskje gir de håp og nye tanker, enten du har barn eller ikke, bor alene eller sammen med andre.

For uansett hvordan du forholder deg til kristendommen, barnet i krybben, Gud som ble menneske, og gjeterne på marken, er det ikke til å komme fra at juleevangeliet er en grunnfortelling i vår kultur. Etter nesten to tusen år er det fremdeles noe av de vakreste som er skrevet. Eller for å si som Linus van Pelt i tegnefilmen A Charlie Brown Christmas:

«That’s what Christmas is all about.»

Gabriel Michael Vosgraff Moro

Redaktør

Juleevangeliet Lukas 2,1–20

Det skjedde i de dager at det gikk ut befaling fra keiser Augustus om at hele verden skulle innskrives i manntall. Denne første innskrivningen ble holdt mens Kvirinius var landshøvding i Syria. Og alle dro av sted for å la seg innskrive, hver til sin by.

Josef dro da fra byen Nasaret i Galilea opp til Judea, til Davids by Betlehem, siden han var av Davids hus og ætt, for å la seg innskrive sammen med Maria, som var lovet bort til ham, og som ventet barn. Og mens de var der, kom tiden da hun skulle føde, og hun fødte sin sønn, den førstefødte. Hun svøpte ham og la ham i en krybbe, for det var ikke husrom for dem.

Det var noen gjetere der i nærheten som var ute på marken og holdt nattevakt over flokken sin. Med ett sto en Herrens engel foran dem, og Herrens herlighet lyste om dem. De ble overveldet av redsel. Men engelen sa til dem: «Frykt ikke! Se, jeg forkynner dere en stor glede, en glede for hele folket: I dag er det født dere en frelser i Davids by; han er Messias, Herren. Og dette skal dere ha til tegn: Dere skal finne et barn som er svøpt og ligger i en krybbe.» Med ett var engelen omgitt av en himmelsk hærskare, som lovpriste Gud og sang:

«Ære være Gud i det høyeste

og fred på jorden blant mennesker

som Gud har glede i.»

Da englene hadde forlatt dem og vendt tilbake til himmelen, sa gjeterne til hverandre: «La oss gå inn til Betlehem for å se dette som har hendt, og som Herren har kunngjort for oss.» Og de skyndte seg av sted og fant Maria og Josef og det lille barnet som lå i krybben. Da de fikk se ham, fortalte de alt som var blitt sagt dem om dette barnet. Alle som hørte på, undret seg over det gjeterne fortalte. Men Maria tok vare på alt som ble sagt, og grunnet på det i sitt hjerte. Gjeterne dro tilbake. De lovet og priste Gud for alt de hadde hørt og sett; alt var slik som det var sagt dem.

Lars Elling

*

Bebudelse

Jeg så henne nederst i bakken i god tid før krysset. Hun hadde styret på Maclaren-trilla i høyre hånd og blikket ned i venstre. Jeg flyttet foten rolig fra gass til brems og hadde full kontroll over situasjonen.

Jeg så: glatt vei, nedoverbakke, ung mor med søvnunderskudd som kombinerer jobbmail på mobilen med trilletur.

Godt det var én som hadde øynene med seg. En bare blir sånn etter tolv år i drosje, en ser situasjoner oppstå lenge før de blir kritiske, og handler deretter. Ingen legger merke til katastrofer som ikke inntreffer, selv om det er slike katastrofer det er flest av. Folk undrer seg over at de alltid får spruten i øyet når de skreller appelsin på påskefjellet, men det er vel heller sånn at det spruter i alle retninger og de bare legger merke til den ene dråpen som treffer øyet. Tiden går fort og tiden går sakte alt etter som, og nå gikk den sakte. Og fort. Den colaflaska jeg ikke fant i morges etter gårsdagens siste tur, den fant jeg nå, akkurat idet den rullet under bremsepedalen. Jeg la meg derfor panisk på hornet da halvannet tonn Mercedes feide over fotgjengerfeltet i dødelig fart. Mammaen skvatt og rykket trilla bakover.

Jeg så henne som to øyne og gapende munn, og ungen, i rosa parkdress (altså jente), med lange kaninører (folk kler ut barna sine som små dyr nå om dagen), var ikke fastspent og forlot vogna i et sakte film-militærstup og landet bak bilen. Bak bilen.

Takk, til den som styrer! Altså ikke meg, men om det er noen eller noe som styrer alt, så takk. Jeg løp tilbake til nestenulykkesstedet, og alt hadde gått fint, og moren var ikke sint eller hysterisk og grein ikke, hun var bare lettet. Og ungen smilte og var helt uskadd!

Det var jeg som grein. Da hun klappet meg på kinnet og sa at det gikk bra, mista jeg det helt. Jeg sto tvekroket og druknet i mitt eget adrenalin, og hun klappet og strøk meg på ryggen, og jenta med kaninørene bare lo.

Jeg hadde harehjerte og dårlige kjøreegenskaper resten av dagen og dro derfor på Circle K for å vaske bilen. Det er stas med vasketunnel og polering. Det er litt som en 4. juli-festparade i en amerikansk småby. Det er høyt skum og wet t-shirt, det snurrer og danser i rødt, hvitt og blått, og inni bilen sitter jeg og Springsteen med «Hungry Heart» på full guffe. Det pleier å få meg i humør. Men jeg var tørr i munnen og greide ikke helt å innbille meg at fillevalsene var duskedamer i full rotasjon. Jeg åpnet isteden konvolutten som lå i passasjersetet, og leste prøveresultatene enda en gang. Brevet så fremdeles uåpnet ut. A4-konvolutten var av den typen du kan lukke og åpne uten at klaffen ryker. Den hadde lim som kunne brukes om igjen. Et slags lim med betenkningstid, tenkte jeg. Man kunne late som om man åpnet brevet for første gang og at teksten var en annen. Men teksten var og ble den samme. Den bekreftet det jeg hadde mistenkt lenge. At det var hos meg feilen lå. Feilen eller mangelen, svikten. Sviket.

Nattskift i drosje, år etter år. Setevarmer og strykefri bilbukse i polyesterstretch. «Gutta dine svømmer ikke», sto det i brevet. «Egentlig er det ingen gutter å se, i det hele tatt, selv gjennom mikroskopet vårt som har 60x forstørrelse.» De hadde selvsagt formulert det mer vitenskapelig, på doktorspråk: Etter analyse av begge sædprøver er konklusjonen at antall spermier er under målbart nivå. Det er usikkert om årsaken til pasientens azoospermi er obstruktiv eller nonobstruktiv, og man vil derfor trenge flere undersøkelser før man eventuelt vurderer tiltak som hormonbehandling eller kirurgi.

På norsk betyr dette at jeg skyter løskrutt, støv, damp, såpebobler.

Jeg hadde fire anrop fra Marynka. Ingenting på voicemail. Det var ikke så uvanlig. Stort sett dreide det seg om noen siste-liten-innkjøp. Jeg pleide å si at hun kunne sende meg en handleliste på sms, og hun sa da at hun gjerne ville høre stemmen min først og så sende meg på Joker, og da sa jeg alltid at jeg ikke likte å ta private samtaler i bilen. «Kundene liker det heller ikke», sa jeg. «De tar det som en slags utroskap: Er det jeg eller hun der som er passasjeren din?»

Jeg la brevet fint tilbake i konvolutten og strøk igjen klaffen, som nok en gang lot seg jomfruelig lukke.

Jeg kjørte ned til Oslo S og ble sittende og gruble i køen på sjøsiden. Etter hvert fikk jeg to fastpristurer til Gardermoen. Etter den siste var det blitt godt utpå kvelden og på tide å runde av, så jeg skrudde av skiltet og kjørte hjemover. Oppe på sletta ved Brannfjell skole la jeg merke til at det var stjerneklart. Det var nesten som en vinterhimmel enda det bare var sent i september. Jeg kjørte inn til siden, gikk ut av bilen og ut på gressmatta, som barn fra hele verden nylig hadde forvandlet til en ørken med fotballskoknottene sine. Jeg har selv spilt her, men husker ikke mot hvem eller hvor langt vi kom. Jeg knipset opp en sigarett fra Marlboro-pakken som alltid ligger i hanskerommet, men fomlet ikke i lommene etter fyr. Jeg tenner dem nemlig ikke lenger, lar bare sigaretten henge mellom leppene en stund og putter den tilbake. Pakken er så gammel at advarselen lyder: Sigarettrøking kan være skadelig for helsen.

Det hang en stjerne i eventyrstørrelse og glinset lavt over et av takene. Den var så klar at jeg tenkte: Det er sikkert der a Jordmor-Matja bor.

I rekkehusleiligheten vår på Ekebergskrenten henger det en brosjyre fra Redd Barna på kjøleskapet. Den er festet med en magnet med bilde av Obama og ordet CHANGE. På bildet ser man mor og barn, slik mor og barn ser ut under sultkatastrofer. Hun ser ned på barnet og sitt eget tomme bryst mens ungen ser rett mot oss. Oldingbarnet har det samme bydende blikket som på de rekrutteringsplakatene som prøvde å få deg med i de forrige verdenskrigene: We Want You!

Jeg sparket av meg skoene på trappa og gikk på fuktig sokkelest inn i gangen og kjøkkenet. Det luktet svakt av en for lengst spist middag av italiensk type, lasagne, bolognese eller liknende. Magen rumlet. Ellers var alt stille. Hun måtte ha lagt seg. Faktisk hadde hun lagt seg tidligere enn vanlig i flere uker. Like greit, kanskje. Vi hadde hatt det veldig trått en god stund, og verst var kveldene, når man skal ha det hyggelig. Jeg lot lyset være av, la konvolutten på kjøkkenbordet og huket meg foran det lave kjøleskapet. Det sto en römertopf der inne, og jeg kjente en svak lunk mot håndflatene da jeg satte den på bordet. Idet jeg skulle lukke kjøleskapsdøra, fikk jeg øye på en rose. Den var festet med en silkesløyfe til halsen på en halvflaske sjampanje

For et knapt år siden ville jeg gått ut ifra at den var til meg, men nå var det ikke like opplagt, så jeg tok den ut og satte den inn igjen. Da jeg smekket døra, så jeg at We-Want-You-babyen fra Sør-Sudan var borte. I dens sted hang en papirstripe, en slags fotoboksstrimmel på tynt, blankt printerpapir. I det brune lyset fra utelampen som så vidt karret seg inn gjennom kjøkkenvinduet, så jeg fem nesten identiske bilder under hverandre: radarbilder, eller var det sonar? Et vifteformet utsnitt av et landskap i grått på svart bakgrunn, bølger mot en strand eller en meteoritt i fall. Dagens dato var laserprikket inn med topunkts skrift langs bildene. Jeg kjente mitt eget univers rase, meteoritten falle glødende gjennom kroppen og bli sittende fast i mellomgulvet. Jeg holdt strimmelen mellom tommel og pekefinger, som om den var en død nattsvermer jeg hadde funnet i vinduskarmen. Så krøllet jeg den sammen til en liten kule og la den i askebegeret ingen av oss bruker.

Jeg lirket av sølvpapiret og ståltråden så sjampanjekorken slapp taket med et kort nys. Jeg drakk rett av flasken, kjente rosebladene knuse mellom halsen og neven.

Litt senere, eller kanskje veldig mye senere, satt jeg på huk foran Jøtulen og fôret den med biter av brevet og konvolutten. Jeg så sikkert på klokken og tenkte kanskje at det var lenge til hun måtte stå opp.

Før jeg la meg under pleddet på sofaen, glattet jeg ut strimmelen fra askebegeret og hengte den opp igjen mellom to magneter.

Der og da visste jeg at det skulle komme en stor taushet mellom oss.