Cristina Rivera Garza

Ikke med meg

Utvalgte noveller

Oversatt fra spansk av Signe Prøis (MNO)

Solum Bokvennen 2024

NEW AND SELECTED STORIES
Copyright © 2022, Cristina Rivera Garza
All rights reserved

© 2024, Solum Bokvennen AS

Oversatt fra spansk av Signe Prøis. Novellene er fra samlingene La guerra no importa (1991), Ningun reloj cuenta esto (2002), La frontera mas distante (2008) og Diminutus. «Yoko Onos ja» er ikke tidligere utgitt.

1. utgave, 1. opplag, 2024

Omslagsdesign: Thea Veronica Kjernmoen
Omslagsfoto: Drew Beamer/Unsplash

Innkjøpt av Kulturrådet

ISBN 978-82-560-2799-6
ISBN 978-82-560-2800-9 (e-pub)

instagram.com/solumbokvennen
facebook.com/solumbokvennen
www.solumbokvennen.no

YOKO ONOS JA

Det er en rekke ting jeg skal plassere her: et lysende svømmebasseng, for eksempel. Se. Det er et blått og stort basseng inni et utendørs badeland som ble bygget i 1930, nær kysten. Jeg plasserer skiltet som beviser det. Dette er en vindeltrapp av jern: ja, den er svingete og smal. I elendig forfatning. Den knirker. Det øverste trinnet leder ut til et vindu. På den andre siden av vinduet står Yoko Ono i en vindeltrapp med ordet Ja i høyre hånd og et forstørrelsesglass i den venstre.

«Det er for at du skal se bedre», sier forstørrelsesglasset, uten at noen har spurt det om noe.

Og slik forstår vi at det ikke er et forstørrelsesglass, men en ulv. Eller kanskje en ulvinne. På en side av denne scenen er det en slyngplante. Vi ser den ikke, men vi kan kjenne duften av den. Klorofyll kan være sånn noen ganger.

Under vindeltrappen er det enda en trapp, men denne er laget av stein. Gamle steiner. Granitt eller sandstein, samma det. Den er en storslagen sak. Det store stupet. Under steinene er det et bittelite teater. Inni teateret, rett oppå scenen, skal jeg plassere en mann med bukseseler og panamahatt, og en liten ballerina med tyllkjole og en tiara av insekter.

Se på dem.

Det er i dette øyeblikket at lysene tennes. Man hører hvisking. Noen hoster.

«Sommerhusboere», er det en stemme som sier.

«Eksboere av høsthimmelen og vinterhimmelen og vårhimmelen», fortsetter samme mørke, rene, maskuline stemme.

«Ekshimmelboere», sier den liksom gjentakende, men det er faktisk første gang den sier det.

Akkurat nå har lysene skiftet farge og styrke. Hviskingen sprer seg fortsatt over parketten. Det er fortsatt noen som hoster. Er det der en flyvende flue? Ja, det er en flue, og den flyr.

«Det 19. og 20. århundres boere», lyder fortsatt ekkoet ut av flere høyttalere.

«Menn og kvinner som kan snakke i hele setninger og avhengige perioder og vognlaster med dialekter», fortsetter den.

«Kjære astronauter som er festet til flytende gjenstander som ustanselig ser på en øyenstikker mens de forestiller seg en grotte», fortsetter den.

«Alle dere som heter Kroppen til lakris-te eller mynte-te», fortsetter den.

Det er på tide at dette gjøres kjent: Vi befinner oss ved siden av det lysende svømmebassenget, under en vindeltrapp som vender mot et vindu man kan se Yoko Ono gjennom. Og samtidig befinner vi oss under en steintrapp der det, ifølge beregningene, er plassert noen hundre millioner meget gamle sko for å overvære, som er en annen måte å si motta nattverden på, et lite teaterstykke.

«Sommerboere», og her hever stemmen stemmen, «alle samtaler er et drama, det vet vi. Eller en komedie.»

«Ekshimmelboere, det 19. århundres boere med to knær og froskemannsdrakt, se:»

(og akkurat her skal jeg la lyden av en åre eller flere årer gjennom et stille vann, som jeg ikke har bestemt meg for ennå om er en elv eller en lagune eller en av de fire verdenshavene, høres)

Det er i dette øyeblikket den lille ballerinaen trer over scenen mens hun snurrer, igjen og igjen, og enda én gang til og én til i den korte tyllkjolen sin og tiaraen. Armene i været. Besluttsomme ben. Dette er en arabesk, ja. Og dette er en cabriole. Alle insektene er døde. Aktiviteten fortsetter akkurat sånn til hun utslitt og svett (rommet har nå faktisk sluttet å lukte klorofyll og lukter svette, en stikkende duft som trenger seg inn i neseborene og fester seg i knoklene), og, lent mot hælene i lakkskoene til mannen med bukseseler og panamahatt som har blitt oppmerksom på hele scenen, blir oppmerksom på det bena hennes har skrevet over hele gulvet:

LA ALLE I HELE BYEN TENKE PÅ ORDET JA I MINST TRETTI MINUTTER SAMTIDIG. GJØR DET OFTE.

Det er i dette øyeblikket jeg får dem til å løfte armene og bøye albuene og slå den ene håndflaten mot den andre. Nå ser de begeistret på hverandre. Nå sier de, selv om de faktisk fortsatt hvisker: Aldri hadde sommeren vært så lang. Det er i dette øyeblikket at hun lener ryggen så vidt frem og berører leppene med fingertuppene. Dere må se dette.

Den maskuline, klare stemmen kommer tilbake over teaterets høyttalere:

«Trappeboere og boere av de lysende svømmebassenger (inkludert de som har kledd seg ut som hyperhemmelige agenter eller russiske bøker eller kvinner som er tretten måneder på vei), astronauter som ser utover det jordlige landskapet med den lange, men å, så føyelige, så uhyrlige melankolien, alle dere som heter Kroppen til Dampen fra kokende vann, dette har faktisk vært en introduksjon.»

Og det er her lysene slukkes og det røde fløyelsgardinet faller med en tung lyd over scenen. Nå slipper et helikopter papirark over en granittby som har ligget øde i minst 121 år. Arkene bærer ordet: PUST. Ordene: DETTE ER EN KLEM. Er det en taigaskog? Greit, det man kan se i det fjerne, er en taigaskog. Står det noen urørlig på kanten av plattformen ti meter unna, med armene strukket ut fremfor seg, og betrakter vannet som blinker her nede? Ja, så sannelig, det står noen der, stille. Og vannet blinker virkelig. Det finnes seks ulike typer stup: fremover, bakover, innover, omvendt, korketrekker og fra håndstående. Det er seks faktorer dommerne tar med i betraktningen når de skal bedømme et stup: tilnærmingsmåten, frasparket eller takeoffen, graden av forhøyning, utførelsen, møtet med vannet, vanskelighetsgraden. Det er noen som sier: Men ethvert stup er et stup ut i en avgrunn.

I akkurat dette øyeblikket skal jeg få himmelen til å si sannheten.

Det er nå jeg smiler.

Og noen hoster. Fortsatt. Ja.

DEL I
KRIGEN ER IKKE VIKTIG (1991)

Avkjenningen

Det første den kvinnen sa til meg, var at hun ventet på mannen sin. Ikke på ektemannen, eller partneren eller vennen, men på mannen sin. De hadde avtalt å møtes klokken seks om ettermiddagen og da han var to timer forsinket, bar hun fremdeles et håp om at han skulle komme. Sannheten er at jeg ikke spurte henne om noe: Jeg begikk blunderen det var å be om en fyrstikk for å tenne røyken min og slik var det at hun, mens hun rotet rundt i den hvite og stappfulle vesken sin, begynte å fortelle meg det hun kalte sin fantastiske historie.

«Den eneste av historiene mine som er full av mirakler», sa hun, «ligner alles historie. Den historien kjærligheten alltid gjentar, er det ikke sånn, synes du?»

De hadde kjent hverandre i et knapt år, og siden den gang hadde hun viet seg til finpussing av det gamle ritet med å ta på en annen, se ham, kjenne ham, få ham til å dirre. Parkbenken der vi satt og snakket var møtestedet deres, og det var herfra de vanligvis gikk til nærmeste hotell uten å si noe særlig på veien.

«Hva skal vi vel med ord i disse situasjonene, synes du?» Logikken hennes fikk meg til å tie. I mellomtiden viet jeg meg til å røyke og se på skyene og lytte til henne, slik man lytter til tiden som går. Jeg hadde absolutt ingenting fore, og historien til kvinnen i parken gjorde timene mine føyelige og myke, lik regnet man kunne ane i det fjerne. Jeg tenkte at kvinnen enten var en idiot eller gal, og sannheten er at jeg ikke betraktet henne som viktig. Da de første dråpene sjenert og forsiktig begynte å falle, bestemte hun seg for at ventetiden hadde vart lenge nok. På samme distraherte, lette måte som hun hadde begynte å snakke til meg på, inviterte hun meg straks til å ta et par glass med henne. Vi løp derifra.

«Vet du? Det er synd han ikke fikk sett meg i dag», sa hun andpustent. «Jeg har aldri vært så pen. Se.»

Hun stanset bardus i regnet for å peke på leppestiften, de silkemyke krøllene i håret, og så løftet hun på skjørtet med store, purpurfargede blomster og viste meg strømpene som dekket bena hennes.

«De er nye. Ser du at de ikke har en eneste rift?» Stoppet opp der, lik marmor i ferd med å bli til hud, eller vice versa, så bena hennes foreldreløse ut. «Jeg skulle så gjerne sett ham oppdage det når han strøk meg over lårene», sa hun med blikket naglet til knærne sine.

«Ja, det er virkelig synd», svarte jeg klart og tydelig og trakk henne i høyrearmen for å løpe videre.

Baren var egentlig bare et hull i en luke av byen, et sted med lavt tak og oppstykket mumling. Jeg bet meg ikke merke i navnet og rakk omtrent ikke å se meg rundt heller, for kvinnen fra parken bestilte to whisky idet vi hadde satt oss.

«Ikke bekymre deg», meddelte hun, «jeg har nok penger. Og dessuten, ser du den kelneren? Han var elskeren min for en stund siden. En god mann.» Stillheten skremte ordene et øyeblikk, og etter noen minutter som var lange og smale som elvebredder, fortsatte hun: «Sannheten er at han var veldig tørr, full av feilfrie fordommer om alle verdens hendelser, enhver ville gått lei av ham, slik jeg gjorde. Ingen ville holdt ut med ham i mer enn to måneder, ikke engang du, som ser så tålmodig og besindig ut», forsikret hun. Kommentaren fikk meg til å le godt, overrasket og forvirret, og slik skålte vi, mens jeg fortsatt hadde munnen åpen. Kirsebæret som danset rundt i bunnen av glasset ble plutselig en gåte, den delen som mangler fra en superkomplisert skjønnskrift.

Gjennom røyken fra sigaretten min observerte jeg ansiktet hennes mens hun tyllet i seg sin første Manhattan som om det var vann. Jeg ble grepet av den smale, lange og spisse nesa hennes, som om den var vant til å fortelle skrøner: en aristokratisk eller fremmed nese, som på ingen måte lignet de stumpe eller rette nesene som oversvømmer byen. Jeg ble grepet av de glatte kinnene fulle av fregner, de tykke leppene dekket av en blek, korallaktig rosa leppestift. Jeg ble grepet av de muntre øynene hennes, hvor freden rådet, fulle av roen til mennesker med penger, de som kan drikke så lenge kroppen tåler det.

«Er du grei, Mauricio», hun ba den besindige kelneren om en runde til, slik man dirigerer en gammel venn, en tjener som bestandig har tjent. Han trengte ingen flere tegn, han snudde seg og var snart tilbake med to glass av det samme. Da kvinnen satte glasset til leppene for å ta den første slurken, begynte hun å snakke med tonefallet til en som svarer på et spørreskjema, den oppdiktede rekkefølgen, den unnvikende sarkasmen.

«Jeg heter Angeles og jeg er en av dem», sa hun mens hun lo, og gjorde egentlig narr av oss begge. «Du skjønner, det hender jeg stikker innom her. Dette er favorittstedet hans, og mitt også. Vanligvis setter vi oss i enden av baren, vet du, han liker å ta på bena mine under bordet og det kan man jo ikke gjøre her, foran alle, eller hva?» Angeles lot ordene få følge av ørsmå, sjenerte bevegelser. Hele henne sammenfattes i rødmende smil, som om hun var et pikebarn som fortalte familiepresten om sine første rampestreker.

Han, mannen hennes, ble jeg kjent med da Manhattan nummer fire var nesten helt oppdrukket: Måten hans å gå på, som om han gikk på skyer, åndsfraværelsen, festdagene da han barberte av seg et egenrådig skjegg, raserianfallene, den perfekte krumningen på hendene hans idet de strøk over ryggen til Angeles, bølgen av hårvekst som gynget over kroppen hans, som små båter på det stilleste av hav. Mannen hennes.

Jeg brydde meg ikke om noe av dette. Jeg har bestandig vært lite mottakelig for den sykelige kjærligheten kvinner rammes av, disse nærhetens og voldens epidemier som slår seg løs i kroppene deres, som om de var forpestet av et dødelig virus, en av disse forrykte bakteriene som undergraver både klokskap og fred, den biten med ribunukleinsyre som ruinerer en vakker kropp og forvandler den til et lass med gustent og forventningsfullt kjøtt, som ikke begjærer annet enn begjæret. Som er verre enn heroin og som ingen bekymrer seg over lenger. Men, tross alt dette, lyttet jeg likevel helt uten ergrelse til henne. Dessuten var spriten virkelig altfor god til at jeg ville gå. Dessuten regnet det ute. Dessuten var hun veldig vakker.

Angeles ba meg tenne en røyk for henne, men det var Mauricio, kelneren som hadde vært elskeren hennes, som kom bort og hjalp til da han så gesten. Hun takket uansett meg.

«Han er det jeg kaller en god mann», mumlet hun langsomt, ordene slepte seg bortover etter hverandre, som snegler over fuktig jord. Så begynte hun brått å gråte, men uten å gjøre noe nummer ut av det, eller opptre desperat: Hun lot simpelthen en eller to tårer falle mens hun gjentok «det der er en god mann», «det der er en god mann», som om det var mantraet hennes. Da øynene hennes ble røde, begynte jeg, som virkelig ikke var interessert, å bli ubekvem med å være der, å lytte til den ene tåpeligheten etter den andre i en historie som var litt vel lang, og litt vel bitter. Angeles brukte whisky til å presse meg med, Angeles manipulerte preget av gammel, godt gjemt tristhet, for å beholde meg ved sin side, Angeles ikledte seg det merkelige stive smilet, den ironiske og kyniske grimasen barn har når de er langt unna og ikke kan nåes, for å bringe meg i ubalanse og styrke interessen min. Hver gang det gikk opp for meg at jeg ikke ante hva jeg begikk meg inn i, ble jeg sintere. Den totale mangelen på visshet ga meg gåsehud. Hun, derimot, virket som hun tok uvissheten på strak arm, hun skapte den, og tok den imot med åpne hender, som en velsignelse fra oven.

«Kom igjen, Angeles, så ille er det vel ikke, kvinne», sa jeg uten å tenke meg om mens jeg tok hendene hennes, og den myke, nesten usynlige huden etterlot en merkelig svie under fingertuppene. Igjen smilte hun, og igjen kalte hun på Mauricio for å be om enda et glass av det samme.

«Du har rett, Xian», sa hun uten å bry seg om det var navnet mitt eller ei, hun døpte meg bare med hele sin rikdom. «Det er ikke så ille, men du vet, noen ganger blir man bare helt teit. Han kommer nok en annen dag. Nå vil jeg skåle for å ha blitt kjent med deg, ingen skade skjedd.»

Og så smilte hun med en hån som var så mørk, så enorm. Vi skålte flere ganger for møtet vårt i parken og for regnet som hadde dyttet oss mot favorittbaren hennes og for de plettfrie strømpene hennes og for kjærligheten som skaper alt og knuser alt, for det magiske sløret som dekker ansiktene våre slik at vi orker verden. Og da glassene var blitt tomme, klinket de i hverandre som ulykker, som knust krystall.

«Den mannen elsker meg, Xian, han elsker meg så høyt.» Jeg skjønte aldri hvem hun refererte til, men Angeles drev utvilsomt gjøn med seg selv. Hun fant opp en sarkasme som lignet på tristhet, men som ikke var tristhet, bare medynk. Like fullt kalte hun på Mauricio igjen, men denne gangen ga hun ham penger nok til å kjøpe en hel flaske. Og så, like plutselig, dro vi derfra igjen, med flasken gjemt under jakken.

Ute var det få mennesker i gaten, og tusenvis av elektriske måner steg gule frem i hver eneste vannpytt. Vi rakk å høre lyden av våre egne, ensomme skritt: De hørtes virkelig så ensomme ut. Flere ganger sprutet jeg sølevann på de plettfrie strømpene til Angeles. Vi var allerede fulle da vi bestemte oss for å holde rundt hverandre for å greie å fortsette til fots.

«Husker du den sangen om hotellet for knuste hjerter?» Jeg nikket et ja til svar.

«Vel, da skal du få se det nå. Du skal gå inn på stedet hvor hjertene blir forlatt og knuser og sprer seg utover, akkurat som sand. Har du sett blodet hennes?» avbrøt hun seg selv, på jakt etter et annet bilde. «Det er som når et vindu knuser, glasskårene flenger opp de bare føttene dine, men du er veldig glad for at du ikke må åpne det for å kunne gå ut, skjønner du hva jeg mener?»

Jeg lot henne snakke mens vi nærmet oss en steinbygning med store vinduer og jernbalkonger. Da vi dyttet opp den tunge tredøren og kom inn i den smale gangen, som bare så vidt var opplyst av det uklare lyset fra et par brune lamper, forsto jeg at vi var på vei inn i et annet århundre. Ikke desto mindre oppførte Angeles seg som en libertiner fra (århundret) vårt. Med bestemt stemme bestilte hun et rom og uten å utvise diskresjon tok hun flasken frem og satte den på disken. Den ansvarshavende så forbløffet og engstelig på oss og selv om han nølte da han rakte oss nøkkelen, hadde han ikke tid til å reagere. Angeles rev den fra ham med et kyndig rapp. Da vi var kommet på rommet med sine rustflekkede vegger og gebrekkelige møbler, brukte Angeles lang tid, nesten halve whiskyen, på å fortelle meg detaljer og enda flere detaljer om ham: hans mektige logiske tekning, de spenstige bena, verdens spenstigste, rettet hun seg selv, bøkene hans, de litt skremte eneboerøynene, de kritthvite tennene. Når man hørte henne snakke kunne man forestille seg hva det handlet om, dette med å klamre seg fast i en annen, holde seg så fullstendig fast i en annen. Hver gang Angeles begynte med minnene sine om ham, mannen hennes, på ny, skyndte jeg meg å drikke enda en slurk med sprit, for jeg holdt ikke ut en kvinne som led på den måten. Jeg visste ikke om svimmelheten skyldtes hennes gjentakende runddans med spøkelser eller det overdrevne alkoholinntaket, men jeg satte meg i hvert fall opp i sengen og gikk ut på badet for å spy. Slik kom det ut alt sammen, fra det lille jeg hadde av mat i magen til de mange smertestikkene Angeles’ ord hadde etterlatt seg på huden. Da jeg var blitt tom, gikk jeg bort til vasken for å skylle munnen og ønske meg selv god natt foran speilet. Kom igjen, jente, du må komme deg unna alt dette, dama er gal, Xian, stikk herfra, du er bare et menneske, Xian. Jeg smilte da jeg husket det nye navnet mitt, jeg besluttet at jeg likte å være en fremmed som snakker til seg selv i et speil som så mange andre fremmede sikkert også hadde snakket i. Identitetsløs gikk jeg tilbake til den plassen Angeles tok. Jeg var redd for henne.

«Du er ikke vant til dette, er du vel? Kom igjen, Xian, så ille er det ikke, kvinne.» Hun gjentok mine ord og jeg kunne ikke la være å gjenkjenne en ny hån, sarkasmen man tatoverer inn i det som aldri vil være i nærheten av tilstrekkelig. «Jeg vet at jeg kjeder deg, men det er over nå. Jeg skal være grei med deg, kan du tro på det?»

Jeg la meg ved siden av henne og tenkte at Angeles hadde den fordømte vanen med å avslutte hver eneste setning med et spørsmål, slik at jeg aldri kunne finne noe svar. Trodde jeg virkelig på henne? Hun klemte meg, og fullstendig omsluttet av henne kjente jeg meg beskyttet av den tørre luften som kunne komme inn gjennom de ødelagte rutene. Jeg kjente meg beskyttet av de mange dagene og årene jeg hadde tilbragt inni meg selv. Jeg kjente meg beskyttet av kulden, av varmen. Jeg kjente meg.

«Kjærlighet er dette, Xian, å finne opp løgner og tro inngående på dem.» Jeg åpnet øynene og betraktet nesa hennes. Det var det. Det var selvfølgelig det. Pinocchia. Det fantes ikke tvil.

Angeles vekket meg før morgengry. Hun drev og kledde av seg i den mest skandaløse stillhet. Hun hadde hengt blomsterskjørtet over armlenet på stolen, og varsomt rullet hun ned silkestrømpene hun hadde stjålet i en butikk. Jeg ventet til hun tok av seg bh-en, jeg ventet til hun formet krøllene sine i en tynn flette, jeg ventet hele tiden fordi jeg trengte favnen hennes for å få sove. Da hun var blitt naken, la hun seg ved siden av meg. Den hvite kroppen hennes mellom de hvite lakenene var oppsummeringen av noe vakkert, noe unikt, noe grusomt skjønt fordi det er forlatt og kan nås med hånden, men ikke røres. Ingen kan røre en gal kvinne som lider og gjør narr av seg selv og kler seg naken. Omslynget sov vi til solen fylte rommet med lummerhet og kroppene våre med svette. Da måtte vi stå opp.

Vi var sikkert gustne begge to, men ansiktet hennes lyste av en voldsomhet så dyp, så tilbakeholdt, at det skremte vettet av meg. Det var ansiktet til et vilt dyr i fangenskap i en dyrehage som ser moren nærme seg med barnet i armene, for å vise det hvor overlegen arten hans er. Ser du hvor pen panteren er? Angeles’ lepper trakk seg sammen i en knapt synlig skjelving som lignet veldig på både raseri og hån på samme tid. Den morgenen dukket hele henne opp som en skjør knute, full av kramper, nær ved å gå opp.

Vi spiste ikke noe. Vi dro rett til parken hvor vi møttes, og der slengte vi oss på gresset. Vi betraktet duene som stoppet opp på statuene. Vi så barn som løp og mødre løpe etter barna. Vi så solen og den skadet pupillene våre. Angeles raknet strømpene sine da hun forsøkte å komme nær meg. Jeg sov litt igjen, koblet til henne på ny. Angeles sov imidlertid ikke, hun trengte visst ikke søvnen lenger, det virket som hun selv var søvnen med åpne øyne. Når hun var våken trengte Angeles bare alkohol og mannen sin for å leve. Hun var helt sikkert en idiot eller gal, eller begge deler, og jeg var hos henne.

Jeg hadde sagt lite, det er sant. Det var også sant at jeg ikke hadde noe å si. Kanskje var det grunnen til at jeg hvisket til henne med det mest åndssvake av stillferdige tonefall at alt er dumt, Angeles, alt er så dumt at det ikke er verdt det. Angeles reiste seg, gikk for å hive den tomme flasken i en søppeldunk og kom ikke tilbake for å sette seg sammen med meg.

«Ja, Xian, men jeg skal drive gjøn med alt sammen. Jeg skal le av alt sammen», ropte hun til meg mens hun smilte og viftet en hånd i været.

Mens jeg fortsatt lå der, nå på en del av en stamme som var våt etter gårsdagens regnvær, fikk jeg øye på det rivende raske spøkelset til Angeles. Jeg forventet at det når som helst skulle komme flyvende, båret på et par kjempemessige, hvite vinger, og da forsto jeg at det var døden vi hadde snakket om.

Etterpå så jeg hvordan hun hilste på en fyr, hvordan hun kysset ham, og de omslynget gikk i retning baren. Klokken var seks om ettermiddagen og det var ingen tvil, han var mannen hennes.