Asbjørnsen & Moe

EVENTYR

J.M. STENERSENS FORLAG AS

Om språket i denne versjonen:

Asbjørnsen & Moes språk er bearbeidet for å gjøre det enklere å forstå for dagens lesere.

Arbeidet er utført av Maria Gran Hansen og Dag Gundersen.

© 2009 J.M. Stenersens Forlag AS

Omslagsdesign: Ingjerd Sandven Kleivan

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-720-1580-9 (epub)
ISBN: 978-82-7201-455-0 (trykk)

J.M. Stenersens Forlag

Stortingsg. 30

0161 Oslo

www.jms.no

post@jms.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling bare tillatt når det er hjemlet i lov eller avtale med Kopinor (www.kopinor.no).

Pannekaka

Det var en gang ei kone som hadde sju sultne unger, og dem stekte hun pannekake til. Det var råmelkskake*, den lå i panna og este seg så tykk og god, og ungene sto omkring, og gamlefar satt og så på.

«Å, la meg få litt pannekake, mor mi, jeg er så sulten,» sa den ene ungen.

«Å, kjære deg,» sa den andre.

«Å, kjære, vene deg,» sa den tredje.

«Å, kjære, vene, snille deg,» sa den fjerde.

«Å, kjære, vakre, vene, snille deg,» sa den femte.

«Å, kjære, vakre, vene, gode, snille deg,» sa den sjette.

«Å, kjære, vakre, vene, gode, snille, søte deg,» sa den sjuende, og så ba de om pannekake alle sammen, den ene vakrere enn den andre, for de var så sultne og snille.

«Ja, barna mine, vent nå bare til den snur seg,» sa hun – til jeg får snudd den, skulle hun ha sagt – «så skal dere få pannekake alle sammen, se bare hvor tykk og fornøyd den ligger der.»

Da pannekaka hørte dette, ble den redd, og rett som det var, så snudde den seg av seg selv og ville ut av panna, men den falt ned igjen på den andre siden, og da den hadde stekt seg litt på den også, så den ble fastere i fisken, spratt den ut på gulvet og trillet av sted som et hjul ut gjennom døra og bortover veien.

«Hei, du!» Kjerringa løp etter med panna i den ene hånda og sleiva i den andre, det forteste hun kunne, og barna etter henne igjen, og gamlefar hinkende til slutt.

Pannekaka spratt ut på gulvet og trillet av sted som et hjul ut gjennom døra og bortover veien.

«Hei, vil du stoppe! Knip den, ta den, hei da!» skrek de i munnen på hverandre og skulle ta den i spranget og fange den igjen. Men pannekaka trillet og trillet, og rett som det var, var den så langt unna at de ikke kunne se den, for pannekaka var raskere til beins enn dem alle sammen.

Da den hadde trillet en stund, møtte den en mann.

«God dag, pannekake,» sa mannen.

«God dag, mann brann,» sa pannekaka.

«Kjære mi pannekake, trill ikke så fort, stopp litt og la meg få ete deg,» sa mannen.

«Når jeg har gått fra kone krone, gamlefar’n og sju skrikerunger, så kan jeg vel gå fra deg, mann brann,» sa pannekaka, og trillet og trillet til den møtte ei høne.

«God dag, pannekake,» sa høna.

«God dag, høne pøne,» sa pannekaka.

«Kjære mi pannekake, trill ikke så fort, stopp litt og la meg få ete deg,» sa høna.

«Når jeg har gått fra kone krone, gamlefar’n, sju skrikerunger og mann brann, så kan jeg vel gå fra deg, høne pøne,» sa pannekaka og trillet som et hjul bortover veien.

Så møtte den en hane.

«God dag, pannekake,» sa hanen.

«God dag, hane pane,» sa pannekaka.

«Kjære mi pannekake, trill ikke så fort, stopp litt og la meg få ete deg,» sa hanen.

«Når jeg har gått fra kone krone, gamlefar’n, sju skrikerunger, mann brann og høne pøne, så kan jeg vel gå fra deg, hane pane,» sa pannekaka, og fortsatte å trille og trille, det forteste den orket.

Da den hadde trillet en lang stund, møtte den ei and.

«God dag, pannekake,» sa anda.

«God dag, ande vande,» sa pannekaka.

«Kjære mi pannekake, trill ikke så fort, stopp litt og la meg få ete deg,» sa anda.

«Når jeg har gått fra kone krone, gamlefar’n, sju skrikerunger, mann brann, høne pøne og hane pane, så kan jeg vel gå fra deg, ande vande,» sa pannekaka, og begynte å trille og trille det forteste den orket.

Da den hadde trillet en lang, lang stund, møtte den ei gås.

«God dag, pannekake,» sa gåsa.

«God dag, gåse våse,» sa pannekaka.

«Kjære mi pannekake, trill ikke så fort, stopp litt og la meg få ete deg,» sa gåsa.

«Når jeg har gått fra kone krone, gamlefar’n, sju skrikerunger, mann brann, høne pøne, hane pane og ande vande, så kan jeg vel gå fra deg, gåse våse,» sa pannekaka, og trillet av sted igjen.

Da den hadde trillet en lang, lang stund igjen, så møtte den en gasse*.

«God dag, pannekake,» sa gassen.

«God dag, gasse vasse,» sa pannekaka.

«Kjære mi pannekake, trill ikke så fort, stopp litt og la meg få ete deg,» sa gassen.

«Når jeg har gått fra kone krone, gamlefar’n, sju skrikerunger, mann brann, høne pøne, hane pane, ande vande og gåse våse, så kan jeg vel gå fra deg, gasse vasse,» sa pannekaka, og begynte igjen å trille og trille, det forteste den orket.

Da den hadde trillet en lang, lang stund, møtte den en gris.

«God dag, pannekake,» sa grisen.

«God dag, gylte grisesylte,» sa pannekaka, og fortsatte å trille og trille, det forteste den orket.

«Nei, stopp litt,» sa grisen, «du trenger ikke til å bråfly slik, vi to kan da gå sammen og slå følge gjennom skogen, det skal ikke være riktig trygt der,» sa han. Det syntes pannekaka det kunne være noe i, og så gjorde de det. Men da de hadde gått en stund, kom de til en bekk. Grisen fløt på flesket, det var ingen sak for den, men pannekaka kunne ikke komme over.

«Sett deg på trynet mitt,» sa grisen, «så skal jeg frakte deg over,» sa han.

Pannekaka gjorde som han sa.

«Nøff-koff!» sa grisen og tok pannekaka i én jafs, og da pannekaka ikke kom lenger, er ikke regla lenger heller.

Den sjuende far i huset

Det var en gang en mann som var ute og reiste. Så kom han langt om lenge til en stor og vakker gård, det var en herregård så flott at den gjerne kunne ha vært et lite slott. «Her skal det bli godt å få hvile ut,» sa han til seg selv da han kom innenfor grinda. Tett ved sto en gammel mann med grått hår og skjegg og hogg ved.

«God kveld, far,» sa ferdesmannen, «kan jeg få låne hus i natt?»

«Jeg er ikke far i huset,» sa gamlingen, «gå inn på kjøkkenet og snakk til far min!»

Ferdesmannen gikk inn på kjøkkenet, og der traff han en mann som var enda eldre, og som lå på kne framfor peisen og blåste på varmen.

«God kveld, far, får jeg låne hus i natt?» sa ferdesmannen.

«Jeg er ikke far i huset,» sa gamlingen, «gå inn og snakk til far min, han sitter ved bordet i stua.»

Så gikk ferdesmannen inn i stua og snakket til den som satt ved bordet, han var mye eldre enn begge de andre, og han satt og hakket tenner, ristet og skalv, og leste i ei stor bok, nesten som et lite barn.

Han var så sammenkrøpen og ristet slik på hendene at han nesten ikke kunne holde på pipa.

«God kveld, far, vil du låne meg hus i natt?» sa mannen.

«Jeg er ikke far i huset, men snakk til far min, han som sitter i benken,» sa mannen som satt ved bordet og hakket tenner og ristet og skalv.

Så gikk ferdesmannen til ham som satt i benken, og han holdt på å skulle få seg ei pipe tobakk, men han var så sammenkrøpen og ristet slik på hendene at han nesten ikke kunne holde på pipa.

«God kveld, far,» sa ferdesmannen igjen. «Kan jeg få låne hus i natt?»

«Jeg er ikke far i huset,» svarte den gamle, sammenkrøpne gubben, «men snakk til far min, som ligger i senga.»

Ferdesmannen gikk til senga, og der lå en gammel, gammel gubbe, som det ikke var noe annet levende å se på enn et par store øyne.

«God kveld, far, kan jeg få låne hus i natt?» sa ferdesmannen.

«Jeg er ikke far i huset, men snakk til far min, som ligger i vogga,» sa gubben med de store øynene.

Ja, ferdesmannen gikk til vogga, og der lå en eldgammel gubbe, så sammenkrøpen at han ikke var større enn et spedbarn, og han kunne ikke skjønne at det var liv på annet enn at det låt i halsen på ham iblant.

«God kveld, far, kan jeg få låne hus i natt?» sa mannen.

Det varte lenge før han fikk svar, og enda lenger før gubben ble ferdig med det, men han sa, han som de andre, at han var ikke far i huset, «men snakk til far min, han henger i hornet på veggen».

Ferdesmannen glante oppover veggene, og til sist fikk han øye på hornet også, men da han så etter ham som hang i det, var han ikke annerledes å se til enn en hvit flekk som liknet et menneskeansikt.

Da ble han så redd at han skrek høyt: «God kveld, far! Vil du låne meg hus i natt?»

Det peip oppe i hornet som en liten kjøttmeis, og det var ikke mer enn så han akkurat kunne skjønne at det skulle være det samme som: «Ja, barnet mitt!»

Og nå kom det inn et bord som var dekket med de kosteligste retter og med øl og brennevin, og da han hadde spist og drukket, kom det inn ei god seng med reinkalvsskinn, og ferdesmannen var nokså glad for at han langt om lenge hadde funnet den rette far i huset.

Mannen som skulle stelle hjemme

«Kjære vene, vær ikke så sint, far,» sa kjerringa.

Det var en gang en mann som var så gretten og sur, og aldri syntes han at kjerringa gjorde nok i huset. Så kom han hjem en kveld i slåttonna og kjeftet og bante så det lyste om ham.

«Kjære vene, vær ikke så sint, far,» sa kjerringa, «i morgen skal vi bytte arbeid: Jeg skal gå med slåttekarene, så kan du stelle hjemme.»

Ja, det var mannen godt fornøyd med, og det ville han gjerne.

Tidlig om morgenen tok kjerringa ljåen på nakken og gikk ut i enga og skulle slå, og mannen skulle stelle huset. Først ville han gå i gang med å kjerne smør, men da han hadde kjernet en stund, ble han tørst og gikk ned i kjelleren for å tappe øl. Mens han holdt på å tappe i ølbollen, fikk han høre at grisen var kommet inn i huset. Han la i vei med tønnetappen i neven, løp opp kjellertrappa så fort han kunne og skulle se etter grisen så den ikke veltet kjerna, men da han fikk se at grisen alt hadde slått over ende kjerna og sto og smattet på fløten som rant utover gulvet, ble han så flyende sint at han helt glemte øltønna og kastet seg etter grisen det raskeste han greide.

Han ga den et dyktig spark, så den ble liggende på flekken.

Han nådde den igjen i døra og ga den et dyktig spark, så den ble liggende på flekken. Nå kom han på at han gikk med tappen i hånda, men da han kom ned i kjelleren, var øltønna tom.

Han gikk da bort i melkebua igjen og hentet så mye fløte at han fikk kjerna full, og så satte han i gang med å kjerne, for smør ville han ha til middag. Da han hadde kjernet en stund, kom han på at kua sto inne ennå og verken hadde fått vått eller tørt, enda det var langt på dag. Han syntes det var for langt å gå borti marka med den, han fikk slippe den opp på taket, tenkte han, for det var torvtak på bygningen, og der sto det langt, fint gress. Huset lå i en bratt bakke, og når han la en planke bort på taket, så trodde han nok han skulle få opp kua. Men kjerna torde han ikke slippe heller, for den vesle ungen hans fór og kravlet og krabbet på gulvet, han kunne fort slå den over ende. Så tok han kjerna på ryggen, men så skulle han gi kua vann først, før han slapp den opp på taket. Å ja, han tok ei bøtte og skulle hente vann i brønnen, men da han bøyde seg over brønnkanten, rant fløten ut av kjerna og ned i nakken på ham.

Kua dro mannen opp gjennom pipa; der satt han fast.

Det var ikke lenge til middag, og smør hadde han ikke fått ennå, så da tenkte han at han fikk koke graut, og hengte ei gryte med vann over peisen. Da han hadde gjort det, kom han til å tenke på at kua kunne gå utfor taket og brekke beina eller nakken, og gikk så opp og skulle binde den. Den ene enden av tauet bandt han rundt halsen på kua, slapp det ned gjennom pipa og bandt tauenden rundt låret sitt, for vannet kokte alt i gryta, og han måtte røre i grauten. Mens han holdt på med det, falt kua ned fra taket likevel, hun, og dro mannen opp gjennom pipa; der satt han fast, og kua hang utenfor veggen og svevde mellom himmel og jord og kunne verken komme opp eller ned.

Kona hadde ventet i evigheter på at mannen skulle komme og rope hjem til middag, men det varte og det rakk, og ikke ble det til noe. Til sist syntes hun det varte vel lenge og gikk hjem. Da hun fikk se at kua hang så stygt til, gikk hun bort og hogg av tauet med ljåen. I det samme falt mannen ned gjennom peispipa, og da kjerringa kom inn, sto han på hodet i grautgryta.

De tre bukkene Bruse som skulle til seters og gjøre seg fete

Det var en gang tre bukker som skulle gå til seters og gjøre seg fete, og alle tre het de Bukken Bruse. På veien var det ei bro over en foss som de skulle over, og under den broa bodde et stort, fælt troll, med øyne som tinntallerkener og nese så lang som et riveskaft.

Først kom den yngste Bukken Bruse og skulle over broa.

Tripp trapp, tripp trapp, sa det på broa.

«Hvem er det som tripper på mi bro?» skrek trollet.

«Å, det er den minste Bukken Bruse. Jeg skal til seters og gjøre meg fet,» sa bukken. Den var så fin i målet.

«Nå kommer jeg og tar deg,» sa trollet.

«Å nei, ta ikke meg, for jeg er så liten, jeg. Vent litt, så kommer den mellomste Bukken Bruse. Han er mye større.»

«Ja vel,» sa trollet.

Etter en liten stund kom den mellomste Bukken Bruse og skulle over broa.

Tripp trapp, tripp trapp, tripp trapp, sa det på broa.

«Hvem er det som tripper på mi bro?» skrek trollet.

«Å, det er den mellomste Bukken Bruse som skal til seters og gjøre seg fet,» sa bukken. Den var ikke så fin i målet, den.

«Hvem er det som tramper på mi bro?» skrek trollet.

«Nå kommer jeg og tar deg,» sa trollet.

«Å nei, ta ikke meg, vent litt, så kommer den store Bukken Bruse. Han er mye, mye større.»

«Ja vel, da,» sa trollet.

Rett som det var, så kom den store Bukken Bruse.

Tripp trapp, tripp trapp, tripp trapp, sa det på broa. Bukken var så tung at broa både knaket og braket under den.

«Hvem er det som tramper på mi bro?» skrek trollet.

«Det er den store Bukken Bruse,» sa bukken. Den var ordentlig grov i målet.

«Nå kommer jeg og tar deg,» skrek trollet.

«Ja, kom du! Jeg har to spjut*,

med dem skal jeg stange dine øyne ut!

Jeg har to store kampestein,

med dem skal jeg knuse både marg og bein!»

sa bukken. Og så fløy den på trollet og stakk ut øynene på ham, slo i stykker både marg og bein og stanget ham utfor fossen. Og så gikk den til seters. Der ble bukkene så fete, så fete at de nesten ikke orket å gå hjem igjen. Og er ikke fettet gått av dem, så har de det ennå.

Og snipp snapp snute, her er eventyret ute.

Reve-enka

Det var en gang en rev og ei revefrue som bodde langt inne i skogen i revehuset. De var venner og enige om det meste, og levde godt sammen, som parfolk kan gjøre. Men så var det en dag reven hadde vært i hønsehuset til bonden, og der åt han rubb og stubb, og det var for mye for ham. Så ble han syk og døde, og hvor mye revemor enn sørget og gråt, så hjalp det ikke, han var død og ble død.

Men da han var kommet godt i jorda, og begravelsen vel var over, så begynte det å komme friere til enka. På lørdagskvelden banket det tre slag på døra til revehuset.

«Å, gå ut, du Korse, og se hva det er,» sa reve-enka, hun hadde en katt til tjenestejente, og hun het Korse. Da jenta kom ut, sto det en bjørn utenfor.

«God kveld,» hilste bjørnen.

«God kveld igjen,» sa Korse.

«Er reve-enka hjemme i kveld?» spurte han.

«Hun sitter inne,» svarte jenta.

«Hva tar hun seg til i kveld, låter hun ille eller vel?» spurte bjørnen.

«Hun sørger over mannens død og gråter nesa sår og rød, hun vet ikke sin arme råd, hun,» sa katten.

«Be henne ut å gå, så skal hun få et godt råd!» sa bjørnen.

Da katten kom inn, spurte matmora:

«Hvem er det som tasser og banker på, så jeg ikke kan kveldsro få?»

«Det er frierne dine,» svarte katten, «jeg skulle be deg ut å gå, så skulle du få et godt råd.»

«God kveld,» hilste bjørnen.

«Hvilken farge har kofta?» spurte revefrua.

«Ven vakker brun,» sa jenta, «svær kar og skarpt syn,» sa hun.

«La’n gå, la’n gå! Jeg trenger ikke hans råd.»

Korse gikk bort og gløttet på døra og sa:

«Hun ber deg snu og gå, hun vil ikke ha noe råd.»

Ja, så var det ikke annet å gjøre, bamsen måtte snu og gå sin vei, dit han kom fra.

Den neste lørdagskvelden banket det på igjen. Denne gangen sto en ulv utenfor.

«God kveld,» sa ulven, «er reve-enka hjemme?»

Jo, hun var da det.

«Hva gjør hun i kveld, låter hun ille eller vel?» spurte han.

«Å, hun vet ikke sin arme råd,» svarte jenta, «hun gråter nesa sår og rød, hun sørger over mannens død.»

«Be henne ut å gå, så skal hun få et godt råd,» sa gråbeinen.

«Hvem er det som flyr og banker på, så jeg ikke kan kveldsro få?» spurte reve-enka.

«Å, det er friere, vet jeg,» sa katten. «Jeg skulle be deg ut å gå, så skulle du få et godt råd,» sa hun.

Nei, først ville revefrua vite hva slags farge kofta hadde.

«Ven vakker grå, lang kropp og lite på,» svarte Korse.

«La’n gå, la’n gå, jeg trenger ikke hans råd!» sa enka, og da gråtassen fikk den beskjeden, måtte han gå hjem igjen, han også.

Den tredje lørdagskvelden gikk det på samme vis. Det banket tre slag på døra, og katten gikk ut og skulle se etter. Så var det en hare.

«God kveld,» sa han.

«God kveld igjen,» svarte hun, «er det fremmedfolk ute og farer så sent på kvelden?» sa hun.

Ja, det var da det, og så spurte han også om reve-enka var hjemme og hva hun tok seg til.

«Hun gråter nesa sår og rød, hun sørger over mannens død,» svarte jenta.

«Å, be henne ut å gå, så skal hun få et godt råd,» sa haren.

«Hvem er det som tripper og banker på, så jeg ikke kan kveldsro få?» sa matmora til Korse.

«Det er nok friere det, mor!» svarte jenta.

Ja, så ville hun vite hvilken farge kofta hadde denne gangen.

«Ven vakker hvit, tett vadmel og uten slit,» sa katten.

Men det ble ikke bedre, det: «La’n gå, la’n gå, jeg trenger ikke hans råd,» svarte reve-enka.

Så var det den fjerde lørdagskvelden. Plutselig hørtes det tre slag på døra til revehuset igjen. «Gå ut og se hva som er på ferde, du,» sa enka til tjenestejenta. Da katten kom ut, sto det en rev på dørhella.

«God kveld og takk for sist,» sa reven.

«Sjøl takk for sist,» svarte jenta.

«Er revefrua hjemme?» spurte han.

«Ja, hun sørger over mannens død, og gråter nesa sår og rød,» sa jenta, «hun vet ikke sin arme råd, hun, stakkar!»

«Bare be henne ut å gå, så skal hun få gode råd,» sa reven. Så gikk Korse inn.

«Hvem er det som svinser og banker på, så jeg ikke kan kveldsro få?» spurte matmora.

«Å, du vet det,» sa katten, «det er frierne dine, det. Jeg skulle be deg ut å gå, så skulle du få gode råd.»

«Hvilken farge har kofta?» spurte reve-enka.

«Ven vakker rød, just som hans som er død,» svarte katten.

«Kjære, be ham inn å gå,

han har gode råd!» sa enka.

«Send meg hit mine sokker små,

jeg vil gjerne med ham gå,

send meg hit mine sko å knappe,

jeg vil gjerne med ham lakke*.»

Ham ville hun ha, og så ble det bedt til fest og bryllup hos reve-enka med det samme. Og dersom han ikke har vært i hønsegården, han også, så lever de i revehuset den dag i dag.

Risen som ikke hadde noe hjerte på seg

Da kom risen ut og fikk se dem.

Det var en gang en konge som hadde sju sønner, og dem var han så glad i at han aldri kunne unnvære dem alle på en gang – én måtte alltid være hjemme hos ham. Da de var voksne, skulle seks av dem ut og fri; men den yngste ville faren ha igjen hjemme, og til ham skulle de andre ta med seg en prinsesse til kongsgården. Kongen ga da de seks de flotteste klær noen hadde sett, så det lyste lang vei av dem, og hver sin hest, som kostet mange, mange hundre daler*, og så reiste de. Da de så hadde vært på mange kongsgårder og sett på prinsessene, kom de langt om lenge til en konge som hadde seks døtre. Så vakre kongsdøtre hadde de aldri sett, og så fridde de til hver sin, og da de hadde fått dem til kjærester, reiste de hjemover igjen. Men de glemte rent at de skulle ha med seg en prinsesse til Askeladden, som var igjen hjemme, så borte var de i kjærestene sine.

Da de nå hadde reist et godt stykke på hjemveien, kom de til en bratt fjellvegg, der risegården var. Da risen kom ut og fikk se dem, skapte han dem om til stein alle sammen, både prinsene og prinsessene.

Kongen ventet og ventet på de seks sønnene sine, men hvor lenge han enn ventet, så kom det ingen. Han gikk og sørget og var lei seg, og sa at han aldri kunne bli riktig glad mer; «hadde jeg ikke deg igjen,» sa han til Askeladden, «ville jeg ikke leve, så sorgfull er jeg fordi jeg har mistet brødrene dine.»

«Men nå hadde jeg tenkt å be om lov til å reise ut og finne dem igjen, jeg,» sa Askeladden.

«Nei, det får du ikke lov til,» sa faren, «du blir bare borte, du også.»

Men Askeladden ville og skulle av sted, og han tagg og ba så lenge at kongen måtte la ham reise. Nå hadde kongen ikke annet enn en gammel fillehest å la ham få, for de seks andre kongssønnene og følget deres hadde fått alle de andre hestene han hadde, men det brydde ikke Askeladden seg om, han satte seg opp på den gamle, skabbete hesten, han. «Farvel, far!» sa han til kongen, «jeg skal nok komme igjen, og kanskje har jeg med meg brødrene mine også.» Og dermed reiste han.

Da han hadde ridd et stykke, kom han til en ravn som lå i veien og flakset med vingene og ikke orket å flytte seg, så sulten var den.

«Å, kjære vene! Gi meg litt mat, så skal jeg hjelpe deg i din ytterste nød,» sa ravnen.

«Ikke har jeg mye mat, og ikke ser du ut til å kunne hjelpe meg stort heller,» sa kongssønnen, «men litt får jeg vel gi deg, for du kan nok trenge det, ser jeg.» Og så ga han ravnen noe av nista han hadde fått med seg.

Da han så hadde reist et stykke igjen, kom han til en bekk der det lå en stor laks som hadde kommet på tørt land, og som slo og spratt og ikke kunne komme ut i vannet igjen.

«Å, kjære vene! Hjelp meg ut i vannet igjen,» sa laksen til kongssønnen, «jeg skal hjelpe deg i din ytterste nød, jeg.»

«Hjelpen du gir meg, blir vel ikke stor,» sa kongssønnen, «men det er synd du skal ligge her og sulte i hjel,» og så skjøv han fisken uti igjen.

Nå reiste han et langt, langt stykke, og så møtte han en ulv som var så sulten at den lå og dro seg i veien.

«Kjære vene! La meg få hesten din,» sa ulven, «jeg er så sulten at det piper i tarmene på meg, jeg har ikke fått et måltid mat på to år.»

«Nei,» sa Askeladden, «det kan jeg ikke gjøre. Først kom jeg til en ravn, og ham måtte jeg gi nista mi; så kom jeg til en laks, ham måtte jeg hjelpe ut i vannet; og nå vil du ha hesten min. Det er helt umulig, for i så fall har jeg ikke noe å ri på.»

«Jo, kjære, du må hjelpe meg,» sa gråbeinen, «du kan ri på meg, jeg skal hjelpe deg i din ytterste nød,» sa han.

«Ja, den hjelpen jeg får av deg, blir vel ikke stor, men du får vel ta hesten, da, siden du er så sulten,» sa kongssønnen.

Da ulven hadde ett opp hesten, tok Askeladden bisselet og bandt i kjeften på den, og salen la han på ryggen dens, og nå var ulven blitt så sterk av det den hadde fått i seg, at den satte av sted med kongssønnen som ingenting. Så fort hadde han aldri ridd før.

«Når vi nå har reist et lite stykke til, skal jeg vise deg risegården,» sa gråbeinen, og om litt kom de dit. «Se, her er risegården,» sa den; «der ser du alle de seks brødrene dine, som risen har gjort til stein, og der ser du de seks brudene deres. Der borte er døra til trollet, og der skal du gå inn.»

«Nei, det tør jeg ikke,» sa kongssønnen, «han tar livet av meg.»

«Å nei,» svarte ulven, «når du kommer inn der, treffer du ei kongsdatter, og hun sier deg nok hva du skal gjøre, så du kan få gjort ende på risen. Bare gjør som hun sier deg, du!»

Ja, Askeladden gikk da inn, men redd var han. Da han kom inn, var risen borte, men i det ene kammerset satt kongsdattera, slik som ulven hadde sagt, og så vakker en jomfru hadde Askeladden aldri sett før.

«Å, Gud hjelpe deg, hvordan er du kommet hit, da?» sa kongsdattera da hun fikk se ham. «Det blir din visse død det, den risen som bor her, kan nemlig ingen få gjort ende på, for han bærer ikke hjertet sitt på seg.»

«Ja, men er jeg først kommet hit, får jeg vel prøve ham likevel, jeg,» sa Askeladden. «Og brødrene mine, som står i stein utenfor, vil jeg nok se til å redde, og deg vil jeg nok prøve å berge også,» sa han.

«Ja, siden du endelig vil være her, så får vi vel se å finne en råd,» sa kongsdattera. «Nå skal du krype inn under senga der, og så må du høre godt etter hva jeg taler med ham om. Men ligg endelig helt stille.»

Ja, han krøp da under senga, og ikke før var han innunder, så kom risen.

«Hu! Her lukter så kristen mann!» sa risen.

«Ja, her kom ei skjære flyende med et mannebein og slapp det ned gjennom pipa,» sa prinsessen; «jeg skyndte meg nok å få det ut, men lukta gikk vel ikke så snart bort likevel, den.»

Ja, så sa risen ikke mer om det.

Da det nå ble kvelden, gikk de til sengs, og da de hadde ligget en stund, sa kongsdattera: «Det var en ting jeg gjerne ville spørre deg om, hvis jeg bare torde.»

«Hva er det for en ting?» spurte risen.

«Det var hvor du har hjertet ditt hen, siden du ikke har det på deg,» sa kongsdattera.

«Å, det er noe du ikke trenger å bry deg med, men ellers ligger det under dørhella,» sa risen.

«Å, Gud hjelpe deg, hvordan er du kommet hit, da?»

«Åhå! der skal vi vel se og finne det,» tenkte Askeladden, som lå under senga.

Neste morgen sto risen fælt tidlig opp og dro til skogs, og ikke før var han av gårde, så satte Askeladden og kongsdattera i gang med å lete under dørhella etter hjertet hans. Men uansett hvor mye de grov og lette, så fant de ikke noe.

«Denne gangen har han lurt oss,» sa prinsessen, «men vi får vel prøve ham enda en gang.» Så sanket hun alle de vakreste blomstene hun kunne finne, og strødde dem rundt om dørhella – den hadde de lagt slik den skulle ligge, og da det led mot den tida de ventet risen hjem, krøp Askeladden under senga igjen.

Straks han var vel innunder, kom risen. «Huttetu! Det lukter så kristen mann her inne!» sa risen.

«Ja, her kom ei skjære flyende med et mannebein i nebbet og slapp det ned gjennom pipa,» sa kongsdattera; «jeg skyndte meg nok å få det ut, men det er vel det det lukter av likevel.» Så tidde risen still, og sa ikke mer om det. Men om litt spurte han hvem det var som hadde strødd blomster omkring dørhella.

«Å, det er nok jeg,» sa kongsdattera.

«Hva skal nå det være godt for, da?» spurte risen.

«Å, jeg har deg vel så kjær at jeg må gjøre det, når jeg vet at hjertet ditt ligger der,» sa prinsessen.

«Jaså, men ellers ligger det ikke der, du,» sa risen.

Da de hadde lagt seg om kvelden, spurte kongsdattera igjen hvor hjertet hans var, for hun holdt så mye av ham at hun nok gjerne ville vite det, sa hun.

«Å, det ligger borti skapet der på veggen,» sa risen.

«Jaså,» tenkte Askeladden og kongsdattera, «da skal vi vel prøve å finne det.»

Neste morgen var risen tidlig på ferde og dro til skogs igjen, og ikke før hadde han gått, før Askeladden og kongsdattera var i skapet og lette etter hjertet hans, men hvor mye de enn lette, så fant de ikke noe der heller.

«Ja ja, vi får prøve en gang til,» sa kongsdattera. Hun pyntet skapet med blomster og kranser, og da det led mot kvelden, krøp Askeladden under senga igjen.

Så kom risen. «Huttetu! Her lukter så kristen mann!» sa risen.

«Ja, for litt siden kom det ei skjære flyende med et mannebein i nebbet som den slapp ned gjennom pipa,» sa kongsdattera. «Jeg skyndte meg nok å få det ut igjen, jeg, men det er vel det det lukter av likevel.»

Da risen hørte det, sa han ikke mer om det, men litt etter fikk han se at det var hengt blomster og kranser rundt skapet, og så spurte han hvem det var som hadde gjort det.

Jo, det var da kongsdattera.

«Hva skal nå det tullet være godt for?» spurte risen.

«Å, jeg har deg nå så kjær at jeg må gjøre det, når jeg vet at hjertet ditt ligger der,» sa kongsdattera.

«Kan du være så gal at du tror slikt?» sa risen.

«Ja, jeg må vel tro det, når du sier meg det,» sa kongsdattera.

«Å, du er ei tulle,» sa risen, «der hjertet mitt er, dit kommer du aldri!»

«Men det ville være fint å vite hvor det er hen likevel,» sa prinsessen.

Ja, så kunne risen ikke holde seg lenger, han måtte si det. «Langt, langt borte i et vann ligger ei øy,» sa han. «På den øya står det ei kirke, i den kirka er det en brønn, i den brønnen svømmer ei and, i den anda er det et egg, og i det egget – der er hjertet mitt, du.»

Tidlig om morgenen, det var ikke grålyst ennå, strøk risen til skogs igjen. «Ja, nå får jeg dra av sted, jeg også,» sa Askeladden, «bare jeg kunne finne veien!» Han sa farvel til kongsdattera så lenge, og da han kom utenfor risegården, sto ulven der ennå og ventet. Til ham fortalte han det som hadde hendt inne hos risen, og sa at nå ville han av sted til brønnen i kirka, bare han visste veien. Så ba ulven ham sette seg på ryggen hans, for han skulle nok finne veien, sa han, og så bar det i vei så det suste rundt dem, over heier og åser, over berg og daler.

Da de nå hadde reist i mange, mange dager, kom de til slutt til vannet. Det visste kongssønnen ikke hvordan han skulle komme over, men gråbeinen ba ham om ikke å være redd, og så la han uti med kongssønnen på ryggen og svømte over til øya. Så kom de til kirka, men kirkenøkkelen hang høyt, høyt oppe på tårnet, og først visste kongssønnen ikke hvordan han skulle få den ned.

«Du får rope på ravnen,» sa gråbeinen. Det gjorde kongssønnen, og straks kom ravnen og fløy etter nøkkelen, så prinsen kom inn i kirka. Da han nå kom til brønnen, lå anda ganske riktig der og svømte fram og tilbake, slik som risen hadde sagt. Han sto og lokket, og til sist fikk han lokket den bort til seg og grep den. Men med det samme han løftet den opp av vannet, slapp den egget ned i brønnen, og så visste Askeladden slett ikke hvordan han skulle få det opp igjen.

Hun pyntet skapet med blomster og kranser.

«Ja, nå får du rope på laksen,» sa gråbeinen. Det gjorde kongssønnen, og så kom laksen og hentet opp egget. Så sa ulven at han skulle klemme på det, og med det samme Askeladden klemte, skrek risen.

«Klem en gang til,» sa ulven, og da Askeladden gjorde det, skrek risen enda ynkeligere, og ba både vakkert og tynt for seg. Han skulle gjøre alt kongssønnen ville, sa han, bare han ikke ville klemme i stykker hjertet hans.

«Si at dersom han skaper om igjen de seks brødrene dine som han har gjort til stein, og brudene deres, skal han berge livet,» sa ulven, og det gjorde Askeladden.

Ja, det var trollet straks villig til, han skapte om igjen de seks brødrene til kongssønner og brudene deres til kongsdøtre.

«Klem nå i stykker egget,» sa ulven. Så klemte Askeladden egget i stykker, og så sprakk risen.

Da han så var blitt kvitt risen, red Askeladden tilbake til risegården igjen på ulven. Der sto alle de seks brødrene hans lys levende med brudene sine. Så gikk Askeladden inn i berget etter sin brud, og så reiste de alle sammen hjem til kongsgården. Da ble det vel glede på den gamle kongen, da alle de sju sønnene hans kom tilbake, med hver sin brud!

«Men den deiligste av alle prinsessene er bruden til Askeladden,» sa kongen, «og han skal sitte øverst ved bordet med bruden sin».

Så ble det feiret gjestebud både vel og lenge, og har de ikke turt fra seg, så turer de ennå.

Østenfor sol og vestenfor måne

Det var en gang en fattig husmann* som hadde stua full av barn og ikke stort å gi dem, verken av mat eller klær. Vakre var de alle, men den vakreste var den yngste dattera, som var så vakker at det ikke var måte på det.

Så var det en torsdagskveld* sent om høsten. Det var stygt vær ute og fælt mørkt, og regne og blåse gjorde det så det knakte i veggene, og de satt omkring peisen og hadde noe å stelle med alle sammen. Rett som det var, banket det tre ganger på ruta.

Mannen gikk ut og skulle se hva som var på ferde, og da han kom ut, sto det en stor, stor kvitbjørn* der.

«God kveld, du!» sa kvitbjørnen.

«God kveld!» sa mannen.

«Vil du gi meg den yngste dattera di, så skal jeg gjøre deg like rik som du nå er fattig,» sa han.

Ja, mannen syntes det var nokså fint at han skulle bli så rik, men han syntes da han måtte snakke med dattera først, og gikk inn og sa at det var en stor kvitbjørn ute, som lovte han skulle gjøre dem så rike, når han bare kunne få henne. Hun sa nei og ville helst slippe, og så gikk mannen ut igjen, og ble så enig med kvitbjørnen om at den skulle komme igjen den neste torsdagskvelden og hente svar. Imens ga de henne verken rast eller ro, de snakket og leste opp for henne om all rikdommen de skulle få, og om hvor godt hun skulle ha det selv, og til sist ga hun seg da. Hun vasket seg og stelte i stand fillene sine, pyntet seg så godt hun kunne og holdt seg reiseferdig. Ikke stort var det hun skulle ha med heller.

Neste torsdagskveld kom kvitbjørnen og skulle hente henne. Hun satte seg på ryggen av den med klesbylten sin, og så bar det av sted.

Da de hadde kommet et godt stykke på vei, sa kvitbjørnen: «Er du redd?»

Nei, det var hun da ikke.

«Ja, hold deg bare fast i ragget mitt, så er det ingen fare heller,» sa den.

Hun red og hun red, og langt om lenge kom de til et stort fjell. Der banket kvitbjørnen på, og så gikk det opp en port, og de kom inn i et slott. Det var lys i alle rom, og det skinte av både gull og sølv, og så var det en stor sal der, som det sto et dekket bord i, og det så gromt at du ikke kan tro hvor gromt det var. Så ga kvitbjørnen henne ei sølvbjelle, når det var noe hun ville, skulle hun bare ringe med den, så fikk hun det. Ja, da hun hadde spist og det led på kvelden, ble hun søvnig etter reisen, og syntes hun kunne ha lyst til å legge seg. Da ringte hun med bjella, og hun hadde knapt tatt i den før hun kom inn i et kammers der det sto ei oppredd seng, så deilig som noen kunne ønske å ligge i, med både silkedyner og forheng og gullfrynser, og alt det som var der, var av gull og sølv. Men da hun hadde lagt seg og slokket lyset, kom det inn et menneske og la seg med henne, og det var kvitbjørnen, som kastet hammen av seg om natta, men hun fikk aldri se ham, for alltid kom han etter at hun hadde slokket lyset, og før det var lyst om morgenen, var han borte igjen.

Det gikk både godt og vel en stund, men så begynte hun å bli så stille og sørgmodig, for hun gikk der så alene hele dagen og lengtet hjem til foreldrene og søsknene sine. Da kvitbjørnen spurte hva det var som feilte henne, sa hun at det var så stusslig der, hun gikk der så alene og lengtet hjem til foreldrene og søsknene sine, og det var fordi hun ikke kunne komme til dem, at hun gikk og sørget så.

«Det kan det nok bli en råd med,» sa kvitbjørnen, «men du skal love meg at du ikke taler med mor di alene, men bare når de andre hører på, for hun tar deg ved hånda,» sa han, «og vil ha deg inn i et kammers og tale alene med deg, men det må du slett ikke gjøre, ellers gjør du oss ulykkelige begge to.»

En søndag kom kvitbjørnen og sa at nå kunne de reise til foreldrene hennes. Ja, de reiste, hun satt på ryggen hans, og det gikk både langt og lenge, og til sist kom de til en stor, hvit gård. Der løp søsknene hennes ute og lekte seg, og det var så vakkert at det var en lyst å se det. «Der bor foreldrene dine,» sa kvitbjørnen, «men glem ikke det jeg har sagt deg, ellers gjør du både deg og meg ulykkelig.» Nei da, det skulle hun nok ikke glemme, og da hun var kommet dit, så snudde kvitbjørnen om igjen, han.

Det var slik glede da hun kom inn til foreldrene at det ikke var noen grenser for det, de syntes ikke de kunne fulltakke henne for det hun hadde gjort for dem, nå hadde de det både så godt og så godt, og alle spurte de henne hvordan hun hadde det der hun var. Hun hadde det både godt og vel, og hadde alt som hun kunne ønske seg, sa hun, hva hun svarte på resten, skal jeg ikke kunne si, men jeg tror ikke de fikk noen riktig greie på det.

Men så om ettermiddagen, da de hadde spist middag, gikk det som kvitbjørnen hadde sagt: Mora ville snakke med henne alene inne i kammerset. Men hun mintes det kvitbjørnen hadde sagt, og ville ikke på noen måte. «Det vi har å snakke om,» sa hun, «det kan vi alltid snakke om.» Men hvordan det nå gikk til, fikk da mora overtalt henne til sist, og så måtte hun si hvordan hun hadde det.

Hun sa da at det alltid kom et menneske og la seg med henne når hun hadde slokket lyset om kvelden, og ham fikk hun aldri se, for han var alltid borte før det ble lyst om morgenen. Det gikk hun og sørget over, for hun syntes hun så gjerne ville se ham, og om dagen gikk hun der alene og hadde det så stusslig.

«Huff, det kan gjerne være et troll du sover med,» sa mora, «men nå skal jeg gi deg et råd, så du skal få se ham: Du skal få en lysestump av meg som du kan ta med deg i barmen. Lys så på ham når han sover, men pass deg godt så du ikke drypper talg på ham.»

Ja, hun tok lyset og gjemte det i barmen, og om kvelden kom kvitbjørnen og hentet henne.

Da de hadde kommet et stykke på vei, spurte kvitbjørnen om det ikke var gått sånn som han hadde sagt.

Jo, det kunne hun ikke nekte for.

«Ja, har du lyttet til di mors råd, så har du gjort oss begge ulykkelige, og så er det ute mellom oss,» sa han.

Nei, det hadde hun nå slett ikke.

Da hun så var kommet hjem og hadde lagt seg, gikk det som det pleide: Det kom et menneske og la seg med henne. Men da det led utpå natta og hun hørte at han sov, sto hun opp og lagde ild, tente lyset og lyste på ham, og da så hun at det var den vakreste prins en kunne se for sine øyne, og hun ble så glad i ham at hun syntes hun ikke kunne leve hvis hun ikke fikk kysset ham straks på øyeblikket. Det gjorde hun også, men med det samme dryppet hun tre hete talgdråper på skjorta hans så han våknet.

Da det led utpå natta, sto hun opp, tente lyset og lyste på ham.

«Å, hva har du gjort nå?» sa han. «Nå har du gjort oss ulykkelige begge to. Hadde du bare holdt ut året, så hadde jeg vært frelst, for jeg har ei stemor som har fortrollet meg så jeg er kvitbjørn om dagen og menneske om natta. Men nå er det ute mellom oss, nå må jeg reise fra deg til henne. Hun bor i et slott som ligger østenfor sol og vestenfor måne, og der er det en prinsesse med ei nese som er to meter lang, og henne skal jeg ha nå.»

Hun lå på en liten grønn flekk midt inne i mørke, tette skogen.

Hun gråt og bar seg, men det var ikke noe å gjøre ved det, han måtte reise. Så spurte hun om hun ikke kunne få være med.

Nei, det gikk ikke.

«Kan du si meg veien, så skal jeg lete deg opp, det kan jeg vel få lov til?» sa hun.

Ja, det kunne hun, men det var ingen vei dit, det lå østenfor sol og vestenfor måne, og dit fant hun aldri fram.

Om morgenen da hun våknet, var både prinsen og slottet borte, hun lå på en liten grønn flekk midt inne i mørke, tette skogen, og ved siden av henne lå den samme filletullen som hun hadde hatt med seg hjemmefra. Da hun nå hadde gnidd søvnen ut av øynene sine og grått seg trøtt, gikk hun av sted, og så gikk hun i mange, mange dager, helt til hun kom til et stort berg.

Utenfor det satt det ei gammel kjerring og lekte seg med et gulleple. Henne spurte hun om hun visste veien til den prinsen som var hos stemora si, i et slott som lå østenfor sol og vestenfor måne, og som skulle ha en prinsesse med ei nese som var to meter lang.

«Hvor kjenner du ham fra?» spurte kjerringa, «kanskje det var du som skulle hatt’n?»

Ja, det var da det.

«Jaså, er det du?» sa kjerringa. «Ja, jeg vet ikke noe mer om’n, jeg, enn at han bor i det slottet som er østenfor sol og vestenfor måne, og dit kommer du sent eller aldri, men du skal få låne hesten min, og den kan du ri på til nabokjerringa mi, kanskje hun kan si deg det, og når du er kommet fram, så kan du bare slå hesten under det venstre øret og be den gå hjem igjen. Og dette gulleplet kan du ta med deg.»

Hun satte seg opp på hesten og red i lange, lange tider, og så kom hun til sist til et berg der det satt ei gammel kjerring utenfor med et gullhespetre*. Henne spurte hun om hun visste veien til det slottet som lå østenfor sol og vestenfor måne. Hun sa som den andre kjerringa, at hun ikke visste noe om det, men det var nok østenfor sol og vestenfor måne, «og dit kommer du sent eller aldri, men du skal få låne hesten min til nærmeste nabokjerring, kanskje hun kan vite det, og når du er kommet dit, så kan du bare slå den under det venstre øret og be den gå hjem igjen,» og så ga hun henne hespetreet, for det kunne hun nok komme til å få bruk for, sa hun.

Jenta satte seg da opp på hesten og red i lang tid igjen, og langt om lenge kom hun da til et stort berg der det satt ei gammel kjerring og spant på en gullrokk. Henne spurte hun om hun visste veien til prinsen, og hvor det slottet var som lå østenfor sol og vestenfor måne.

Så gikk det på samme vis. «Kanskje det er du som skulle hatt prinsen der?» sa kjerringa.

Ja, det skulle nå være det, da.

Men hun visste ikke bedre veien, hun, enn de andre to, østenfor sol og vestenfor måne var det, det visste hun, «og dit kommer du sent eller aldri,» sa hun, «men du kan få låne hesten min, så mener jeg du får ri til østavinden og spørre ham, kanskje han er kjent der og kan blåse deg dit. Når du er kommet fram, så kan du bare slå hesten under øret, så går den hjem igjen.» Og så ga hun henne gullrokken. «Kanskje du kan få bruk for den,» sa kjerringa.

Hun red i mange dager og i lang tid før hun kom dit, men langt om lenge kom hun da fram, og så spurte hun østavinden om han kunne si henne veien til den prinsen som bodde østenfor sol og vestenfor måne.

Ja, den prinsen hadde han nok hørt tale om, sa østavinden, og slottet med, men veien visste han ikke, for han hadde aldri blåst så langt. «Men hvis du vil, så skal jeg følge deg til bror min, vestavinden, kanskje han kan vite det, for han er mye sterkere. Du kan sette deg på ryggen min, så skal jeg bære deg dit.»

Ja, hun gjorde så, og det gikk nokså friskt. Da de kom fram dit, gikk de inn, og østavinden sa at den han hadde med seg, var hun som skulle hatt prinsen i det slottet som lå østenfor sol og vestenfor måne, nå reiste hun og skulle lete ham opp, og så hadde han fulgt henne dit og ville gjerne høre om vestavinden visste hvor det var hen.

«Nei, så langt har jeg aldri blåst,» sa vestavinden, «men vil du, så skal jeg følge deg til sønnavinden, for han er mye sterkere enn noen av oss, og han har flakket både vidt og bredt; kanskje han kan si deg det. Du kan sette deg på ryggen min, så skal jeg bære deg dit.»

Ja, hun så gjorde, de reiste til sønnavinden, og de brukte ikke lang tid på veien, skal jeg tro. Da de kom fram, spurte vestavinden om han kunne si jenta veien til det slottet som lå østenfor sol og vestenfor måne, for det var hun som skulle ha prinsen der.

«Jaså,» sa sønnavinden, «er det henne? Ja, jeg har nok vanket mange steder i mi tid,» sa han, «men så langt har jeg aldri blåst. Men vil du, så skal jeg følge deg til bror min, nordavinden, han er den eldste og sterkeste av oss alle sammen, og vet ikke han hvor det er, så får du aldri i verden vite det. Du kan sette deg opp på ryggen min, så skal jeg bære deg dit.»

Ja, hun satte seg opp på ryggen hans, og han fór av gårde så det suste. De gjorde ikke veien lang.

Da de kom dit nordavinden bodde, var han så vill og gal at det sto kalde gufs av ham lang vei.

«Hva vil dere?» skrek han langt borte, så det isnet i dem.

«Å, du får ikke være så streng av deg, du heller,» sa sønnavinden, «for det er jeg, og så er det hun som skulle hatt den prinsen som bor i slottet østenfor sol og vestenfor måne, og nå vil hun spørre deg om du har vært der og kan si henne veien, for hun ville gjerne finne ham igjen.»

«Ja, jeg vet nok hvor det er,» sa nordavinden, «jeg har blåst et aspeløv dit en eneste gang, men da var jeg så trøtt at jeg ikke orket å blåse på mange dager etterpå. Men er det så at du virkelig vil dit, og du ikke er redd for å være med meg, så skal jeg ta deg på ryggen min og prøve om jeg kan blåse deg dit.»

Ja, hun ville og hun måtte dit, hvis det på noe sett og vis var framkommelig, og redd var hun ikke, om det gikk aldri så galt.

Så bar det av sted med dem høyt opp og bort gjennom lufta.

«Ja ja, så får du ligge over her i natt,» sa nordavinden, «for vi må ha dagen for oss og vel så det, skal vi rekke fram.»

Tidlig den neste morgenen vekket nordavinden henne og blåste seg opp og gjorde seg så stor og sterk at det var fælt, og så bar det av sted med dem høyt opp og hvinende gjennom lufta, som om de skulle fare til verdens ende med det samme. På bygda var det slik storm at det røk med både hus og hele skogholt, og da de kom ut over storsjøen, forliste det skip i hundrevis. Slik fór de av sted så langt, så langt at ingen kan tro hvor langt de fór, og alltid gikk det ut over havet, og nordavinden ble trøttere og trøttere og så utkjørt at han nesten ikke orket å blåse lenger, og lavere og lavere bar det med ham, og på slutten gikk det så lavt at bølgetoppene slo om hælene hennes.

«Er du redd?» sa nordavinden.

Nei, sa hun, det var hun ikke.

Men de var ikke langt fra land heller, og det var nettopp så vidt makt igjen i nordavinden til at han fikk kastet henne inn på stranda under vinduene på slottet som lå østenfor sol og vestenfor måne, men da var han også så trøtt og sliten at han måtte hvile over mange dager før han kunne komme hjem igjen.

Den andre morgenen satte hun seg til å leke med gulleplet utenfor vinduene i slottet, og det første hun så, var det nesegrevet som skulle ha prinsen.

«Hva skal du ha for det gulleplet ditt, du da?» sa hun og gløttet på vinduet.

«Det er ikke til salgs for verken gull eller penger,» sa jenta.

«Er det ikke til salgs for gull eller penger, hva vil du da ha for det? Du kan få hva du vil,» sa prinsessen.

«Ja, hvis jeg kan få komme opp til prinsen som er her, og få være hos ham i natt, så skal du få det,» sa hun som hadde kommet med nordavinden.

Ja, det kunne hun nok, det skulle gå, det.

Prinsessen fikk gulleplet. Men da jenta kom opp på rommet til prinsen om kvelden, så sov han, hun ropte på ham og ristet i ham, og hele tida gråt hun, men hun kunne ikke få ham våken, for de hadde gitt ham en sovedrikk om kvelden. Om morgenen, da det lyste av dag, kom prinsessen med den lange nesa og jagde henne ut igjen.

Utpå dagen satte hun seg til å hespe på hespetreet utenfor vinduene i slottet, og det gikk da likedan. Prinsessen spurte hva hun ville ha for det, og hun sa at det ikke var til salgs for verken gull eller penger, men kunne hun få lov til å komme opp til prinsen og være hos ham om natta, skulle hun få det. Men da hun kom dit opp, så sov han igjen, og selv om hun ropte og skrek og ristet i ham, og selv om hun gråt, så sov han så hun ikke var god for å få liv i ham, og da det lyste av dag, kom prinsessen med den lange nesa og jagde henne på dør igjen.

Da det led på dagen, satte jenta seg til å spinne på gullrokken utenfor vinduene i slottet, og den ville også prinsessen med den lange nesa ha. Hun lukket opp vinduet og spurte hva hun skulle ha for den. Jenta sa, nå som begge de andre gangene, at den ikke var til salgs for verken gull eller penger, men kunne hun få komme opp til prinsen som var der, og være hos ham om natta, så skulle hun få den. Ja, det kunne hun gjerne. Men så var det noen kristne folk som ble holdt fanget der, og de hadde sittet i det kammerset som var nærmest prinsens. De hadde hørt at det hadde vært et kvinnfolk inne som hadde grått og ropt på ham to netter på rad, og det sa de til prinsen. Om kvelden, da prinsessen kom med sovedrikken, lot han som om han drakk, men helte det ut bak seg, for han kunne nok skjønne at det var en dvaledrikk.

Da jenta kom inn, var prinsen våken, og så måtte hun fortelle hvordan hun var kommet dit. «Ja, nå kommer du akkurat tidsnok også,» sa prinsen, «for i morgen skulle jeg hatt bryllup, men jeg vil ikke ha det nesegrevet, og du er den eneste som kan redde meg. Jeg skal si at jeg vil se hva bruden min duger til, og be henne vaske ren den skjorta med de tre talgflekkene på, og det går hun med på, for hun vet ikke at det er du som har gjort det, men det må kristent folk til det og ikke slikt trollpakk, og så skal jeg si at jeg ikke vil ha noen annen til brud enn den som kan gjøre det, og du kan, det vet jeg.»

Det var da stor fryd og glede på dem om natta. Men dagen etter, da bryllupet skulle stå, sa prinsen: «Jeg vil nok se hva bruden min duger til først.»

Ja, det kunne så være, det, sa stemora.

«Jeg har ei fin skjorte som jeg vil ha til brudgomsskjorte, men det er kommet tre talgflekker på den som jeg vil ha vasket av, og det har jeg lovt, at jeg ikke tar noen annen enn den som er god for å gjøre det. Kan hun ikke det, så er hun ikke verd å eie.»

Ja, det var ingen sak, mente de, og det gikk de med på, og hun med den lange nesa satte i gang med å vaske det beste hun kunne, men jo mer hun vasket og gnei, desto større ble flekkene.

«Å, du kan ikke vaske,» sa gamletrollkjerringa, mor hennes, «la meg få den!» Men hun hadde ikke før tatt i skjorta, før den ble enda styggere, og jo mer hun vasket og gnei, desto større og svartere ble flekkene.

Så skulle de andre trollene vaske, men jo lenger det gikk, desto styggere og fælere ble den, og til sist så hele skjorta ut som om den hadde vært i skorsteinspipa.

«Å, dere duger ikke til noe, noen av dere,» sa prinsen, «det sitter ei fantejente utenfor vinduene her, jeg er sikker på at hun er mye bedre til å vaske enn noen av dere. Kom inn, du jente!» ropte han.

Ja, hun kom inn.

«Kan du vaske ren denne skjorta, du?» sa han.

«Å, jeg vet ikke, jeg,» sa hun, «jeg får prøve.»

Og ikke før hadde hun tatt i skjorta og dyppet den i vannet, før den var aldeles hvit som nysnø, og enda hvitere enn det.

«Ja, deg vil jeg ha,» sa prinsen.

Så ble den gamle trollkjerringa så sint at hun sprakk, og prinsessen med den lange nesa og småtrollene sprakk nok også, for jeg har ikke hørt noe til dem siden. Prinsen og bruden hans slapp da fri det kristenfolket som var fanget der, og så tok de med seg så mye gull og sølv som de kunne få med seg, og flyttet langt bort fra slottet som lå østenfor sol og vestenfor måne.