© 2021 J.M. Stenersens Forlag AS

Omslagsdesign: Terese Moe Leiner

Omslagsillustrasjon: Runi Langum

Sats og e-bok: akzidenz as | Dag Brekke

ISBN: 978-82-7201-738-4

J.M. Stenersens Forlag

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.jms.no

post@jms.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling bare tillatt når det er hjemlet i lov eller avtale med Kopinor (www.kopinor.no).

Dance me to your beauty with a burning violin

Dance me through the panic till I’m gathered safely in

Lift me like an olive branch and be my homeward dove

Dance me to the end of love

Leonard Cohen, Dance me to the end of love

(Dans meg til din skjønnhet med hissig felespill.

Dans meg gjennom kaos, dans meg dit jeg hører til.

Løft meg som et oljeblad, vær duen som flyr inn.

Dans meg gjennom kropp og sinn)

Oversatt av Håvard Rem

Innledning

Det var den dagen jeg vandret ut av skoleporten på Katta for siste gang. Året var 1968, skoleveien min gikk forbi slottsparken. I gresset lå unge par som klinte og røykte hasj. Det var blomsterbarnas tid; det var, med musikalen Hair, the dawning of the age of Aquarius, Vannmannens tidsalder, som lovet kjærlighet og lys. Love is in the air var tidens sang. Jeg begynte på universitetet med p-pillen og tusenlappene fra lånekassen i veska, med blikket rettet mot en ny tid. Og det var en tid i bevegelse: All across the nation, such a strange vibration. People in motion. There’s a whole generation, with a new explanation.1 Min generasjon så på seksti- og syttitallets seksuelle revolusjon som frigjørende, lekende og sunn.

Men helt så enkelt var det ikke, skulle det vise seg. Vi tenkte vel at den nye seksuelle friheten skulle kunne gjøre parforholdene mer harmoniske. Etter førti års terapipraksis fortoner virkeligheten seg annerledes. Han elsker kona si, men er utro. Hun er fornøyd med ekteskapet sitt, men fantaserer fortsatt om ungdomskjæresten når hun ligger med mannen sin. Hvorfor er det så vanskelig å få driftsliv og kjærlighetsliv til å gå i hop? I min praksis som psykoterapeut har jeg støtt på disse problemene gang på gang. Det er en av de vanligste konfliktene som oppstår i langvarige parforhold, og det skaper problemer i hverdagslivet. Konflikten er ikke ny. Den de elsker, begjærer de ikke, og den de begjærer, elsker de ikke, skrev Sigmund Freud i 1912. En mann søkte hjelp fordi han var impotent med ektefellen og søkte seksuell tilfredsstillelse hos prostituerte. Kjærlighetslivet var splittet den gangen, også før Freud, og er det fortsatt i dag. Våre seksuelle lyster og den kjærlighetsfylte tilknytningen går ofte hver sin vei, de treffer ikke samme person.

Nettporno, cybersex og sjekkeapper er overalt i dag. Men denne synlige seksualiteten forteller ikke om erotikkens destruktive energier. Vårt seksuelle begjær kan rive ned og ødelegge det forholdet vi faktisk vil ha. Vi kjenner kanskje ikke driften fullt ut. Jeg ble kjent med psykoanalysen da jeg studerte filosofi på syttitallet. Jeg ble inspirert; Freuds teori om hvordan vi styres av ubevisste drifter og behov – at jeget ikke er herre i eget hus – traff meg personlig. Jeg syntes jeg forstod lite av meg selv og mitt eget kjærlighetsliv. Med seksualdriften kan vi stå overfor noe «annet» i oss selv, en naturkraft, en fremmed galskap – i det erotiske bringes vi utenfor våre vanlige grenser.

I dag handler diskusjonen om kjærlighetslivets problemer mest om tilknytning, ikke drift. Et vell av studier av tidlig samspill mellom foreldre og barn har kartlagt våre behov for trygg tilknytning, selvbekreftelse og fellesskap – grunnleggende relasjonsbehov som utdyper Freuds teori om hva som driver oss. Men med denne forståelsen kom betydningen av seksualdriften i bakgrunnen. Det kan føre til en forenklet forståelse av våre seksuelle vansker og parforholdets problemer. Mitt prosjekt i denne boken er å drøfte hvordan vi kan forstå seksualdriften og dens ulike uttrykk. Samtidig ser jeg på hvordan det erotiske begjæret er sammenvevd med andre behov – som trangen til å dele følelser og tanker og bli sett som den vi føler vi er, og å komme ut av trange sosiale roller.

Higen etter spenning, etter å utforske det nye og ukjente, utgjør én kraft i oss. En annen kraft er behovet for det trygge og velkjente. Hvordan kan vi forstå det motsetningsfylte i våre kjærlighets- og seksualliv? Er det mulig å bevare seksuell spenning i et langvarig forhold som samtidig gir tilhørighet og forankring?

Boken er et dypdykk i grunnene til at driftslivet og kjærlighetslivet vårt kolliderer. Den gir ikke råd – dette er ingen selvhjelpsbok – men jeg undersøker hva som skal til for at det skal bli litt lettere å elske den vi begjærer, og begjære den vi elsker. Jeg forsøker å forstå den indre dynamikken i det erotiske begjæret og konflikten mellom ulike typer av behov i våre kjærlighetsrelasjoner. Jeg håper på det samme som i jobben min som terapeut – at innsikt kan være frigjørende, og at en større erkjennelse av de seksuelle driftenes rolle kan bidra til ærligere og rikere liv.

Del I
Grunnleggende behov

Gå ikke fra meg

Vi kommer til verden hjelpeløse og helt avhengig av omsorg fra andre, og med et grunnleggende behov for å knytte oss følelsesmessig til personer som gir trygghet. Tilknytning er tema for dette kapittelet. Måten vi knytter oss til andre på som barn, om vi blir trygge eller utrygge i forholdet til dem, vil prege våre tilknytningsmønstre senere i livet. Intime forhold og seksualitet er sterkt preget av tidligere relasjonelle erfaringer. Historien om Martin illustrerer det.

Martin,2 en velutdannet, intelligent og sjarmerende mann i begynnelsen av trettiårene, ønsket terapi fordi han i perioder var invalidisert av angst – han var redd for å fly, for heiser, for kinosaler – og fordi han levde i en nærmest kontinuerlig spenningstilstand. Tidligere hadde han gått i ulike former for behandling uten å få hjelp. Nå ville han prøve psykoanalyse fordi han var lei alt han kalte fast talk and quick cure. Gjennom et liv i hektisk aktivitet holdt Martin til en viss grad angsten i sjakk – Jeg jobber med fanden i hælene. Han hadde problemer i forhold til kvinner: Jeg har vært sammen med mange, men jeg klarer ikke slå meg til ro i et forhold. Jeg blir rastløs, får liksom ikke puste. Redd for å bli oppslukt.

En annen pasient, Bente, søkte også hjelp for omfattende angst. Angsten kom helt ut av det blå en dag hun satt på trikken, Bente fikk en akutt følelse av at hun måtte ut, men det var langt til neste holdeplass. Etter dette ble hun redd for alt som kunne stenge henne inne: heiser, busser, kinosaler. Også Bente måtte ha åpen rømningsvei. Hun kom til terapitimene i egen bil, og sørget for å parkere slik at hun raskt kunne komme seg til bilen – da kunne hun slappe av. Bente var en kvinne i begynnelsen av trettiårene, hadde to barn, var nylig skilt: Han dugde ikke til noe. Deilig å være kvitt’n. Skal aldri ha noen mann igjen.

Verken Martin eller Bente var fri til å leve sitt eget liv. De var både redde for å knytte seg til noen og redde for å miste dem – en separasjonsangst. Hva kan ligge til grunn for denne typen konflikt? Hvilke grunnleggende behov er det Martin og Bente ikke har fått tilfredsstilt?

Tilknytning og frakobling

Filmen Young children in brief separation som kom på starten av sekstitallet,3 viste for første gang hvordan barn kan reagere på å bli atskilt fra sine omsorgspersoner. I filmen møter vi John, ett og et halvt år gammel, i lek med moren. John stråler, tøyser med moren, skøyeraktig. Hele sitt liv har han vært hjemme med henne. Nå er moren gravid og skal snart føde. Den natten fødselen starter, blir John – sovende – anbrakt på et barnehjem. Han kommer til å være der de neste ti dagene. Når han våkner opp den første morgenen, i en fremmed seng og på et ukjent sted, er han åpenbart litt forvirret, men virker ikke engstelig. John er en trygg liten gutt. Med nysgjerrig blikk og et lite smil ser han, litt spørrende, på en av pleierne, Mary, som vennlig tar ham opp, kler på ham og mater ham. Mary blir umiddelbart Johns utvalgte. Raskt får han imidlertid konkurranse. Andre barn, som bor fast på barnehjemmet og er vant til å kjempe for seg og sitt, drar ham bort fra Marys fang. John står slukøret tilbake. Sent på ettermiddagen kommer faren innom på en kort visitt – en stiv mann med hatt og frakk. John er glad, og følger selvfølgelig etter ham når han skal gå. Jeg skal vel bli med deg? sier kroppsspråket hans. Men nei, faren går. Det samme gjentar seg dagen etter. Nå prøver John å åpne døren når faren har gått. Nå er han åpent fortvilet og gråter, etter hvert trøstesløst. Det nytter ikke. Han er forlatt. Filmen viser hvordan John endrer seg i løpet av de ti dagene på barnehjemmet. Det er dramatisk. Mer og mer gir han opp å søke pleiernes fang – han kan jo ikke være trygg på at han blir tatt imot. Til slutt ligger han med tommelen i munnen og klamrer seg til en stor bamse. Etter ti dager kommer mor for å hente ham. John sitter på armen til en av pleierne. Umiddelbart vender han seg vekk, begraver ansiktet i pleierens halsgrop. Moren snakker til ham, forsøker å berolige. Etter hvert titter John bort på henne. Han så på meg, sier moren, med et blikk jeg aldri før hadde sett. Johns blikk formidler et ordløst spørsmål: Kan jeg stole på deg nå, når du kunne forlate meg slik? En mistro. Den umiddelbare kontakten med mor er brutt.

Jeg snakket en gang med faren til en annen liten gutt som hadde hentet sønnen sin etter et sykehusopphold – dette var i Norge på sekstitallet. Denne faren beskrev det som at det var som det var en «glassvegg» mellom ham og sønnen. Foreldrene var, i tråd med rutinen den gang, blitt nektet å besøke gutten – dette ville uroe ham. Han var jo den samme som før, sa faren, men likevel ikke. En usynlig, men like fullt reell mur var kommet mellom dem. Kontakten var endret.

Han som lagde filmen om lille John, James Robertson, fortalte om hvordan han opplevde å filme barnas reaksjoner når foreldrene gikk fra dem på sykehuset: Jeg fikk mitt livs største sjokk … det var uhyrlig. Men jeg skjønte at det ikke var villet ondsinnethet, de hylende og skrikende barna ble oppfattet som unormale til de roet seg og sluttet å gråte.4 Barnas skrik uttrykte protest og en bønn: Gå ikke fra meg!

Å behandle barn på denne måten tilhører en nå forgangen tid. Når filmen likevel er aktuell, er det fordi den lærer oss noe allment om reaksjoner på atskillelse. Denne kunnskapen er med som en klangbunn når jeg lytter til Martin og Bentes problemer med tilknytning og kjærlighet.

En voksen kan klare å forstå hvor lenge man må regne med å være innlagt på sykehus – atskillelsen har en slutt. Et lite barn har ikke denne evnen, fraværet er totalt. Lille John reagerer med å trekke seg tilbake, han søker tilflukt og trøst hos en bamse. På den tiden filmen om lille John ble laget, oppfattet personalet det vanligvis som at barna hadde akseptert den nye situasjonen når de sluttet å gråte og ble rolige. For psykoanalytikeren John Bowlby virket roen snarere som en slags apati. Der andre så et tilpasset barn, så han et barn som hadde trukket seg følelsesmessig tilbake. Fraværet av åpen fortvilelse var slett ikke uttrykk for sunn tilpasning, men tvert om et resultat av forsvarsprosesser – barnet hadde gitt opp og benektet sitt behov for mor. Bowlby lanserte begrepet frakobling for å beskrive dette fenomenet. Observasjonen av små barns dramatiske reaksjon på atskillelse pekte mot hvor grunnleggende viktig den nære relasjonen til omsorgspersonen er: Tilbaketrekningen tydet på brudd i et vitalt betydningsfullt bånd, frakobling (detachment) – det motsatte av tilknytning – viser nettopp betydningen av tilknytning (attachment). Tilknytning innebærer et bånd til et annet menneske som vi kan gå til hvis vi er i fare eller trenger trøst. En slik trygg base trenger vi livet igjennom.

Martin hadde ikke noen slik trygg base i sin oppvekst. I behandlingen kom forholdet til moren hans etter hvert i sentrum. Moren var, fortalte han, en vakker og tiltrekkende kvinne, sjarmerende, sosial og utadvendt. Han hadde i grunnen alltid følt seg som hennes utvalgte, han var hennes lille prins. Det var noe godt ved denne privilegerte posisjonen hos mor – han kunne føle seg spesiell, nesten uimotståelig. Samtidig var det noe klamt ved mors kjærlighet. Martin følte at han skulle være hennes, det var ikke rom for ham og hans individualitet. Moren evnet ikke å se ham, på hans egne premisser. Han følte han ble slukt med hud og hår.

Martins mor var også svært ustabil og uberegnelig. Da han var i tenårene, skjønte Martin at hun var skapdranker; alkohol var en del av dagliglivet. Ikke sjelden truet hun med å ta livet av seg – hun gjorde to selvmordsforsøk med overdose av piller i løpet av Martins oppvekst. Ofte var moren fjern, deprimert, nærmest absorbert i sin egen verden. Da ble det avgjørende for Martin å nå inn til henne. Han følte at mors psykiske tilstand avhang av ham – han følte et ansvar. I tenårene var det viktig å overholde innetidene mor hadde bestemt, for hvis han kom for sent, ble hun hysterisk. Martin var livredd for å miste henne.

Ingen barn vil risikere å miste mor, derfor tilpasser barnet seg til den voksnes behov. Jeg har sett det altfor mange ganger i min praksis – barn som tar ansvar for den ene eller den andre av foreldrene, en rollereversering. Det har alvorlige psykologiske følger. Barnet lærer at det er den andres behov som er det viktigste.

Grunnen til at jeg forteller så inngående om Martin i en bok som skal handle om kjærlighet og begjær, er at hans historie viser hvordan tidlige barndomserfaringer kan komme til å hemme vårt erotiske liv. Martins mor var svært vekslende: Hun kunne være fjern og uoppnåelig og gi Martin en følelse av å være utestengt. Da fikk han en intens trang til å komme inn i varmen. På den andre siden var han mors utvalgte – hun knuselsket ham, han følte seg invadert. Denne dobbeltheten gjentok seg i Martins voksne kjæresteforhold. Når han møtte noen han ble tiltrukket av, var det som han måtte bevise at han kunne klare å komme «innenfor». Han ble Martin Forføreren. Men det å være «innenfor» aktiverte en følelse av å være fanget. Den angsten han søkte hjelp for, hadde sin rot i den samme følelsen. Felles for alle de situasjoner som skapte angst, var at han følte seg innesperret. En heis kunne sperre ham inne, et forhold kunne sperre ham inne. Når han ikke hadde det han kalte åpen linje ut, ble han desperat.

Martin opplevde ofte at han ikke fikk ereksjon, eller han opplevde at det gikk for ham med en gang han skulle trenge inn i kjæresten. Det å trenge inn i noen aktiverte følelsen av å bli slukt, miste seg selv, bli kastrert. Martins indre bilde av kvinner – et bilde som kom frem gjennom drømmer og fantasier – var av en kvelende edderkopp. Jeg fikk assosiasjoner til Edvard Munchs Vampyr – bildet skildrer en kvinne som står bøyd over en manns nakke, vi fornemmer at hun suger kraften ut av ham. Martins angst for å bli innesperret og oppslukt uttrykte seg altså også kroppslig og seksuelt.

Også for Bente dreide angsten seg mye om forholdet til moren. Moren ble livredd hvis hun ikke til enhver tid kunne få tak i datteren, de bodde sammen i en generasjonsbolig, og moren visste til enhver tid hvor Bente var. Morens angst hadde forplantet seg til datteren. Bente var dypt knyttet til moren, var redd for å miste henne, og hun måtte ta vare på henne. I sitt voksne liv hadde Bente «frakoblet» seg fra kjærlighetsrelasjoner. Etter at hun fikk barn, ga hun opp menn, gang på gang var hun blitt skuffet, nå orket hun ikke mer. Følelsen av skuffelse var gammel. Da hun var liten, snakket moren stadig om ting de skulle gjøre, som ikke ble noe av: En gang lovet hun Bente et stort bursdagsselskap, men når dagen nærmet seg, «orket» hun ikke likevel: Juksemaker Pipelort, tar igjen og gir bort. Slik var det hele tiden, fortalte Bente. Moren var notorisk upålitelig – Bente lærte at det ikke nyttet å regne med henne.

Bentes reaksjon kan kalles «brent barn skyr ilden» – aldri mer helt og fullt våge å stole på og hengi seg til andre, bedre å klare seg alene. Samtidig satt Bente fast i en uløst avhengighet av moren. Det er paradoksalt: Når mor er en person du ikke kan stole på, blir det samtidig vanskelig å frigjøre seg. Barnet har ikke i tilstrekkelig grad fått en følelse av å være elsket og verdsatt i egen rett, som gjør det mulig å gå frimodig ut i verden på egen hånd. I tillegg kom det at Bentes mor selv var veldig engstelig – for henne kunne det meste være farlig. Bente hadde delvis identifisert seg med morens holdninger og væremåte, hun hadde tatt inn i seg at verden var et farlig sted.

Også Martin var «brent». For Bente var løsningen å gjøre seg selvtilstrekkelig – hun ville ikke ha noe forhold, verken seksuelt eller noe annet. Martin, derimot, ønsket mer enn noe å falle til ro, etablere seg og få familie. Han gikk inn i det ene forholdet etter det andre, men også seksuelt ble det mislykket. Nederlagsfølelsen kunne være knusende, Martin følte seg liten og udugelig, han var ikke «mann nok» til å tilfredsstille en kvinne.

Behovet for trygghet

Behovet for trygghet er et av våre mest grunnleggende behov – og trygghet sikres gjennom tilknytning. Menneskebarnet er født for tidlig til å klare seg selv – vi er hjelpeløst avhengig av andre. Et eksperiment utført av biologen Konrad Lorenz gir et morsomt bilde på hvordan gjess tilknytter seg. Når egget er klekket, følger gåsungen naturlig etter gåsemor der hun beveger seg mot vannet for å legge på svøm. Lorenz ville undersøke om denne «følgemekanismen» også kunne utløses av ham selv. Og jammen, der kom de, én etter én, etter ham! Dette kunne tyde på at følgeatferden er programmert og blir utløst på et bestemt tidspunkt i utviklingen av det første gåsungen ser bevege seg etter at den har kommet ut av egget. Det ser ut som den tilknytter seg den som går foran. «Logikken» synes å være: «Du leder an. Jeg følger deg. Da er jeg trygg.»

Menneskebarnets utvikling er langt mer kompleks. Men det å følge etter er sentralt også for oss mennesker, det sikrer nærhet til omsorgspersonen. Å følge etter er del av et medfødt tilknytningssystem som består av emosjonelle signaler rettet mot en annen – suge, smile, gråte, protestere, klenge og følge etter – som vanligvis vil utløse bestemte typer svar: Gråten utløser trøst; smilet sikrer selve tilknytningen; å følge etter sikrer nærhet. Slik bindes omsorgspersonen til barnet, slik skapes trygghet. I siste instans dreier det seg om artens overlevelse.5

I min terapeutpraksis møter jeg ikke sjelden pasienter som har mistet nære omsorgspersoner – ved død, ved at en av foreldrene har dratt fra familien, ved skilsmisse. Avgjørende for hvordan det går videre, er om det finnes andre trygge personer – vi vet at én trygg tilknytningsperson (en besteforelder, en nabo) kan være nok til å veie opp for tap av en nær person, og også for et utrygt hjem med omsorgssvikt. Jeg har også hatt pasienter som har vært atskilt fra foreldre ved lange sykehusinnleggelser. En mann var innlagt i flere måneder på en astmainstitusjon som barn. Han fortalte hvordan han stod ved vinduet og så på livet utenfor – mer og mer ble han grepet av uvirkelighetsfølelse, mer og mer følte han seg avkoblet fra menneskene. Dette var på nitten femti- og sekstitallet. Forståelsen av hvor stor skade brudd i tilknytning kunne ha, førte etter hvert til en radikal forandring av hvordan barn på sykehus blir behandlet. I Norge argumenterte den lille boken Når barn må på sykehus6 for at barn ikke måtte atskilles fra sine foreldre når de ble innlagt. Resultatet var at praksis faktisk ble endret, nå skulle omsorgspersonen legges inn sammen med barnet. Å endre håndteringen av barn på sykehus var, ifølge helsedirektør Karl Evang, et fremragende eksempel på et «forebyggende mentalhygienisk tiltak».

I et samfunn som det kinesiske, der jeg har undervist og veiledet de siste femten årene, er reelle separasjonstraumer en utbredt grunn til psykiske lidelser. Da jeg foreleste om tilknytning for kinesiske psykoterapeuter høsten 2019, viste jeg filmen om lille John. Det var helt stille i forelesningssalen, jeg hørte at noen av terapeutene gråt. Filmen gjorde et enormt inntrykk. En del av terapeutene hadde egne traumatiske opplevelser av å bli forlatt. En av dem fortalte at hun, da hun var liten, ble bundet til sengen med en line når moren gikk på arbeid. Hun husker at hun stod foran vinduet og så ut, husker tomheten. Dette var under Kulturrevolusjonen. Moren skulle bidra til å dyrke jorda, det var ikke noe valg. Den kinesiske terapeuten så at jeg var sjokkert – er det virkelig mulig å etterlate barn alene slik? – og fortalte at det slett ikke er uvanlig i Kina. Og hva skal de kinesiske terapeutene gjøre nå, i et land der så mange foreldre må etterlate barna hos slektninger fordi de må jobbe i en by langt unna?

Mest vanlig i min type praksis er ulike typer av tilbaketrekning og frakobling som skyldes at man har følt seg avvist, oversett eller neglisjert – eller at man har hatt foreldre som ikke har vært emosjonelt tilgjengelige. Det kan føre til handlingsmønstre som ligner Bentes – man trekker seg fra kjæresteforhold fordi utålelige opplevelser av å ha blitt skuffet eller forlatt, har ført til ulike former for selvtilstrekkelighet: Det er bedre å klare seg selv enn å risikere å bli såret. Eller som Martins – man engster seg for å gi seg hen. Samtidig – det å ikke få til et varig forhold har aldri bare én grunn. Erfaringer legger seg oppå hverandre i ulike lag, som på ulike måter farger vår væren i verden.

I sin kjerne handler behovet for trygghet om trangen til en favn man kan gjemme seg i når det stormer – slik Per Sivles dikt Gøym meg, mor skildrer den:

Smaaguten kviler ved Mor sin Barm,

der er han so urædd og held seg so varm.

Og sidan han leikar paa Golv og Tun.

— So byrjar Tora aa slaa yver Brun,

og Rædsla kryp han nedyver Rygg.

Daa spring han til Mor og vil kjenna seg trygg:

«Mor, Mor, gøym meg, Mor!»

Lengsel etter en slik favn er ikke noe vi vokser fra – vi er alle bærer av et barn som trenger trøst. Behovet for en trygg base er med fra vugge til grav.