© 2022 J.M. Stenersens forlag

Omslagsdesign: Laila Mjøs

Omslagsfoto: Agnete Brun

Ombrekking og e-bok: akzidenz as | Dag Brekke

ISBN: 978-82-7201-760-5

Forfatteren har mottatt støtte fra Fritt Ord og Det faglitterære fond

J.M. Stenersens forlag

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.jms.no

Tilegnet barna mine.

Abida

Efter sannhetens øyeblikk kommer frihetens øyeblikk. 

Jens Bjørneboe

Frihetens øyeblikk

Dette er Abidas historie, slik hun har ønsket å fortelle den.

Hvordan vi har arbeidet for å få fram hennes versjon av historien, og sikre at den er samstemt med tilgjengelige fakta, kan du lese om i «Arbeidet med boken». 

Alle er anonymisert, med unntak av Abida, de to eldste barna hennes, broren Abid, faren Qayyum og de offentlige hjelperne.

DEL I

1. HUN SOM TILBER

Det er det navnet hennes betyr. Abida. Det var det hun ble kalt da hun ble født på Nesodden i april 1973. Familien hun ble født inn i, var da fremdeles på en reise som hadde tatt generasjoner. Den hadde begynt i India, tatt dem tilbake til Pakistan da landet ble splittet i 1947, og skulle omsider finne sin ende i dette landet langt mot nord.

Foreldrene var en del av den første bølgen av arbeidsinnvandrere fra Pakistan. Faren Raja Abdul Qayyum var kommet alene for å tjene penger. Etter få år kom kona Hania etter med sin førstefødte, sønnen Tadeen. Planen var å bli noen år før de reiste hjem igjen, men det unge paret ble værende. De fikk datteren Abida. De flyttet til Oslo, til en rivningsklar tomannsbolig med toalett i kjelleren og E6 dundrende ved siden av. De fikk en sønn til, og ga ham samme navn som sin første datter: Han som tilber.  

Da åtti-tallet kom, flyttet familien Raja til en kommunal leilighet i Iladalen, boligområdet mellom Alexander Kiellands plass og Akerselva. Bak lamellblokkene strakte Uelands gate seg, hvor trafikken seg støyende ned mot sentrum. Oslo hadde en gang hatt planer om å forbinde den lille parken mellom blokkene her med Sagene, men den store økningen i biltrafikk hadde satt en effektiv stopper for det. Nå var Iladalen et bortgjemt lite grøntareal mellom trafikkårer og grånende blokker.

De hadde fått en leilighet i tredje etasje med utsikt mot parken. Her lekte Abida og brødrene, i sandkassen og på huskestativet sammen med de andre barna i nabolaget. Barn fra Norge, Marokko og Pakistan lekte sisten og gjemsel mellom småtrær, busker og benker.

Qayyum jobbet lange dager på Era Stansefabrikk i de gamle lokalene til Christiania Spigerverk i Nydalen. Det var tungt fysisk arbeid. Senere skulle han kjøpe fabrikken selv, sammen med de andre ansatte, og flytte den ut av Oslo.

Arbeidshverdagen var tøff, så Qayyum var sliten når han kom hjem til den lille leiligheten med stue og to soverom. Abida kjente at kvelden fikk en egen ro når faren gikk inn på soverommet og la seg tungt ned på sengen. Ofte gikk hun inn og la seg ned ved siden av ham. Det hendte han ba henne om å stå på ryggen hans, når han hadde vondt. Det lille barnet balanserte på den brede ryggen mens hun kjente faren endelig slappet av. Det er de eneste gangene hun kan huske at hun var nær ham.

I 1980 ble lillesøsteren født, men det skulle ikke Abida få med seg. De to brødrene hennes og lillesøsteren skulle få Norge som sitt hjem. Foreldrene hadde andre planer for Abida.

2. OPPVEKST

Hania tok på seg den røde kåpen. De skulle til Fornebu, flyplassen utenfor Oslo. Abida fulgte foreldrene inn gjennom skyvedørene i det blå bygget av stål og betong. Terminalbygget var mer enn en flyplass, det var en feiring av det teknologiske mirakelet som bandt verden sammen. Det måtte vises fram. Alle som ønsket, skulle få komme og se flyene lande og ta av.

I avgangshallen var det bygget en bred trapp i hvit betong med slankt gelender i sølvskimrende stål. Mellom etasjene bredte trappen seg ut i et platå. Platået vendte ut mot et panoramavindu som strakte seg i hele byggets høyde. På den andre siden av vinduet stod flyene parkert. Familie og venner til de reisende stod på platået og vinket til dem som gikk om bord.

Abida husker at hun satt inne i flyet og gråt. Ved siden av henne satt faren. Han lente seg mot henne og pekte ut av det lille vinduet, inn mot avgangshallen. Langt der inne, på avsatsen foran den ikoniske frisen til Kai Fjell, skimtet Abida en rød kåpe blant alle som stod og vinket.

Under dem svingte traktoren ved nesehjulet sakte flyet rundt. Den lille røde flekken som faren hadde sagt var moren hennes, forsvant ut av synsfeltet.

Hun så meg da jeg forsvant, tenker Abida i dag. Hvordan kunne hun gjøre det mot sitt eget barn?

I 1979 var Norge, Abidas fødeland, på vei inn i oljealderen. Ingen visste hvor styrtrikt landet skulle bli. Landet i nord hadde tatt et skritt i én retning, mens farens fødeland hadde valgt en annen vei: 15. mars 1979 trådte loven om likestilling mellom kjønnene i kraft i Norge. En drøy måned tidligere, 11. februar, innførte Pakistan de tradisjonelle muslimske sharia-lovene som gjeldende strafferett i landet. 

Reisen fra Norge til Pakistan tok lang tid; de måtte bytte fly flere ganger før de landet i Lahore. Storbyen ligger tjue mil sør for Mohri Sharif, den lille landsbyen som var det endelige målet.

En lang kjøretur gjenstod. Rett sør for byen Gujrat krysset de den store elven Chenab og kom inn i det fruktbare landskapet mellom Chenab og elven Jhelum. I nord kunne Abida skimte at det flate landet løftet seg og ble til en rynkete åsrekke – de lave Pabbi-fjellene.

Nedenfor disse lå byen Kharian, helt dominert av den store militærbasen hvor Qayyum hadde jobbet som mekaniker, før han – som så mange av kollegene i flyvåpenet – reiste til Europa. Qayyum og Abida passerte denne byen og svingte vestover. På åkrene vokste det ris, hvete og sukkerrør, og små elver og bekker ledet vannet mellom dem. I noen av de stillestående vannreservoarene stod små flokker av bøfler med vannet opp til halsen for å kjøle seg ned.

Helt ved foten av åsen lå det en liten landsby, en klynge av grå og brune murhus som stod tett i tett, bare adskilt av smale jordveier og smug. De stoppet ved et av husene i ytterkanten av Mohri Sharif. De var framme hos Dadaji og Dadiji – farfar og farmor. Eiendommen var en av de største i landsbyen. De kjørte inn gjennom den store porten og kom inn på gårdsplassen foran huset. En høy mur strakte seg rundt hele eiendommen. I enden av hagen ledet en dør ut til en gulbrun jordvei og frodige jordlapper adskilt av store limdo-trær med vide kroner man kunne ligge under i ly for solen.

I løpet av de neste førti årene skulle landsbyen vokse. Familiens tomt skulle bli omsluttet og ligge inne i det som i dag er sentrum. Men da Abida kom dit som barn, var eiendommen omgitt av åkrer og jorder.

Den gangen var det bare ett hus på tomten. Der bodde besteforeldrene sammen med tanten Rahmi, den unge kona til Qayyums bror. Også Yaseera, Qayyums lillesøster, bodde hjemme. Ektemannen levde og jobbet i Danmark. Senere ble det bygget to nye hus innenfor porten, ett til onkelen og ett til Qayyum. Husene deres fikk flere etasjer og ytterveggene ble kledd med marmorfliser, men besteforeldrenes hus hadde én etasje og få rom. Kona til en av brødrene het Liyana. De hadde to døtre som var noen år yngre enn Abida.

Abida husker blikkene fra alle som var samlet for å ta dem imot. Hun husker at det var så stille. De så på henne uten å si et ord. Dette var slekten hennes, visste hun – familien til faren hennes. Likevel kjente hun seg som en fremmed. Hun var født og oppvokst i et annet land, langt unna.

De var samlet utenfor på plassen. Abida satte seg, slik de andre gjorde omkring henne. 

En gammel mann kom gående mot dem. Seks år gamle Abida pekte på ham.

«Det er Dadaji», gjettet hun. Farfar. Selv var hun Nanni – «den lille».

Han smilte mildt til henne og gikk videre.

Farfar var snill. Av alle i slekten var han den snilleste. Hun så aldri at han snakket høyt eller ble sint. Når han snakket til bestemoren hennes, var han høflig. Han tiltalte henne alltid med «De», aldri «du». Abida hadde aldri hørt faren gjøre det samme til sin kone.

Men ingenting av det som hendte henne de neste årene ville ha skjedd uten bestefarens tillatelse. Han var slektens overhode, slik faren hennes Qayyum senere skulle bli det, og deretter storebroren hennes. Hun snakket nesten aldri med farfaren, og hun så ham sjelden. Han var i kulissene, i en voksenverden for menn, der beslutninger ble tatt.

En dag var ikke faren der lenger. Han hadde reist tilbake til Norge. Hun husker ikke noe farvel.

Ingen fortalte henne at hun skulle bli igjen hos besteforeldrene. Etter en tid ventet hun ikke lenger på at faren skulle komme tilbake. Hun var ikke lenger redd for det mørke toalettet som bare var et hull i gulvet som hun måtte stå på huk over. De første gangene hadde de måttet lære henne hvordan hun skulle bruke det. Hun ble vant til at vann måtte hentes fra en brønn inne i landsbyen, og at det ble varmet i en gryte med en elektrisk glødespiral.

Abida levde i de voksnes verden. Hun snakket lite og lavt. Inne i henne var det en rungende stillhet. Hun gjorde det hun fikk beskjed om. Etter hvert begynte hun å tisse på seg om natten. Det hadde hun ikke gjort hjemme i Norge. 

Rahmi var svigerdatteren som hadde ansvaret for det meste som måtte gjøres i huset: rengjøring, matlaging, klesvask, vannhenting. Hver natt Abida tisset på seg, kjeftet Rahmi, for det var hun som måtte vaske sengetøyet. Tanten arbeidet hele tiden og var alltid sliten. Når hun ikke jobbet, sov hun.

Abida fikk sin egen charpai til å sove på – en sengebrisk. Når folk kom på besøk, var det like vanlig å sitte på disse som på noe annet, men ingen kunne sette seg på Abidas brisk uten at hun begynte å gråte. Hun så at de voksne syntes det var plagsomt. Straks en voksen satte seg der, kom gråten. Hun gråt og forsto ikke hvorfor. Hjemme i Norge hadde familie og venner sittet på hverandres senger hele tiden. Mens mennene var i stuen, var kvinnene på soverommet eller på kjøkkenet. Da gråt hun aldri. Nå gråt hun hele tiden, kjentes det som. Dadiji tok henne ofte på fanget og trøstet henne. Flere ganger tisset hun på seg mens hun satt slik på fanget til farmoren. Men farmoren slo ikke; hun gikk bare for å skifte klær. Når Rahmi var der, derimot, fikk Abida beskjed om å tie stille. Vi skal sove nå, sa tanten stadig.

Med tiden kom hverdagens rytme også til Abida, og dagene forløp stort sett på samme måte. Hver morgen ble hun vekket mens det ennå var mørkt. Mens dagen grydde, gikk hun til Kaneez, en ung, kvinnelig lærer som drev koranskole. Jentene satt tettpakket på stuegulvet den timen undervisningen varte og pugget Koranen mens solen stod opp. Gudstroen hun vokste opp med, var den hun lærte av bestemoren og læreren: troen på at Gud hører den som ber, at Gud lytter, men at det bare kan ta litt tid før han hører. Og hvis du ikke får det du ønsker deg og ber om, er det fordi Gud mener at det ikke er godt for deg. Vi klarer ikke alltid å forstå hva vi egentlig trenger, forklarte farmoren, for vi er bare mennesker som vil ha det som gjør oss godt her og nå. Men Gud vet.

Etter koranskolen løp Abida hjem og spiste frokost – chapati med te. Så kostet hun gårdsplassen foran huset. Hun sopte støvet og søppelet over i en stor metallbolle som hun så stablet opp på hodet og bar til en avfallshaug i hjørnet av tomten. Når gårdsplassen var ren, gikk hun til skolen.

Ved utgangsdøren ventet bestandig farfaren på henne. Hun husker ikke om han sa noe, men hver eneste dag stilte han seg ved døren når hun skulle til skolen. Hun så opp på ham. Han smilte til henne, og den store, rynkete neven la en rupi i den lille hånden hun rakte fram. Hver eneste dag gjorde han det. Hver eneste dag så Dadaji etter henne når hun løp ut i verden.

Landsbyen hadde to skoler – én for gutter og én for jenter. Gutteskolen lå like ved hjemmet, mens Abidas skole lå helt på den andre siden av landsbyen. Det tok en halvtime å gå dit. 

De fleste gatene i Mohri Sharif var ikke bredere enn smug, så varer som skulle leveres til de små butikkene på gatenivå, ble levert med små håndtrukne vogner. Biler var det for trangt for. Smugene var skyggefulle og kjøligere enn de brede veiene i utkanten av landsbyen.

Skolen var en lang, brun murbygning i én etasje, med dører til hvert enkelt klasserom inn fra skolegården. I klasserommet var det et kateter og en stol til læreren, og en tavle. Ingenting annet. Elevene satt på gulvet. Abida var ikke den eneste på skolen som var født i et annet land. Tre andre jenter var fra Danmark. De var også blitt sendt ned av foreldrene.

Hun likte Kaneez. Læreren slo henne bare noen få ganger. Andre jenter ble slått av henne hver dag. Hun slo dem med en stokk over hånden eller baken. Den verste straffen var å bli kommandert til å stå i Murga-stillingen. Jentene måtte bøye seg ned og ta armene bak knærne og mellom beina igjen, før de grep om sine egne ører. Etter ti minutter kom smertene. Noen ganger måtte de stå slik gjennom hele skoletimen.

«Kom hit, Abida.»

Det var Dadaji som snakket til henne. Det var morgen og elleve år gamle Abida skulle på skolen. Foreldrene var på besøk fra Norge, men det hindret ikke bestefaren i å fortsette sin daglige rutine med barnebarnet. Han snakket sjelden til henne, og klemte henne aldri, men dette ritualet var bare deres.

Abida gikk lett og ledig bort til farfar, og som alltid stakk han en liten mynt i hånden hennes. Rupien var akkurat nok til en liten søtsak i kiosken.

Solen steg raskt og varmet mens hun gikk hjemmefra. Ved skoleporten oppdaget hun det. Rupi-mynten var borte. Hun måtte ha mistet den på veien. Uten å tenke på at det snart skulle ringe inn, bråvendte Abida og gikk tilbake den samme veien hun hadde gått, med øynene festet på bakken. Mynten var ikke å se.

Hun hadde aldri vært hjemme om dagen før, ikke de dagene det var skole. Hun åpnet porten og gikk inn, over gårdsplassen og inn i huset. Hjemmet var det samme, likevel annerledes. Et stykke unna kunne hun høre moren rydde og gjøre rent.

Da moren kom inn på soverommet for å vaske, oppdaget hun datteren. Hun ropte ut, og raskt kom Qayyum til.

Hun forsto ikke det voldsomme sinnet fra faren. Hun ville bare ha rupien. Dadajis varme hånd med rupien var brått byttet ut med farens voldsomme sinne. Hun husker ørefikene, men også foreldrenes forundring over hva hun plutselig gjorde hjemme. Hun klarte ikke å si et ord. Hun var opplært til å ikke si noe.

Faren hadde slått og dyttet henne hele veien ut av huset. De stod nesten ute på gaten nå.

«Hvorfor står du der bare? Hva er det du vil?» ropte faren før han slo henne igjen.

Kaneez gikk forbi. Hun var på vei til jobb. Hun gikk bort til Abida og faren. Tok Abida i hånden.

«Kom nå. Så går vi sammen til timen.»

Abida kjente hånden til læreren omkring sin egen.

De gikk til skolen.

Allerede i februar kom sommeren til Mohri Sharif, en tørr hete som bygget seg opp inntil monsunen herjet over dem fra juli til september. Når skyene med styrtregn senket seg over åssidene bak landsbyen, visste alle at det ikke var lenge før flomvannet ville komme fossende ned gjennom gatene. Det som begynte som en liten bekk, forvandlet seg på få minutter til en gjørmete elv som deretter vokste til et hissig stryk. Abida stod bak porten sammen med de voksne og så vannet fylle gaten foran dem med en voldsom kraft.

Like raskt som det kom, var vannet borte. Sommerheten tørket gaten, og snart var veien farbar igjen.

Bortsett fra i de kaldeste vintermånedene, da temperaturen kunne krype ned til ti varmegrader, bodde Abida og de andre like mye ute i bakhagen som inne. Der var det en uteplass omkranset av en mur. Når det var varmt, bar de charpaiene ut og sov der.

Når Abida kom hjem fra skolen, hadde besteforeldrene og Rahmi spist. Som regel var det bare rester av halvspiste chapati igjen til henne. Hun plukket brødrestene fra tallerkenene, blandet krydder, salt og pepper i vann, og dyppet chapatien i det mellom hver bit. Hun var fortsatt sulten da hun hadde spist opp.

Så feiet hun gårdsplassen igjen. Deretter passet hun de to sønnene til Rahmi, så også tanten skulle få anledning til å sove i varmen. Abida satt med de små nevøene inne på et av soverommene for ikke å forstyrre de voksne som sov på uteplassen. Hun lot eldstemann få holde henne i tomlene så han kunne stabbe av gårde.

Da kvelden nærmet seg, gikk Abida ofte hjem til Kaneez. Læreren var ugift og bodde i et lite hus, uten bad eller toalett. Der inne gjorde de lekser sammen – Kaneez, Abida og flere andre jenter. Abida likte å lese. Hun var god i urdu. Matte også, selv om mattestykkene Kaneez forsøkte å forklare akkurat denne kvelden, virket uforståelige. Kaneez forsøkte å forklare det enda en gang. Til slutt ga hun Abida en lett ørefik. Ni år gamle Abida satt som frosset til is på teppet og laget ikke en lyd mens tårene rant. Den stumme gråten til Abida skremte læreren. Det var siste gang hun slo henne.

Hvis tanken hjemme var tom, var det Abidas oppgave å hente vann. Hun kviet seg for det, for landsbybrønnen var langt unna, og leirkrukken hun bar på hodet var tung.

Mens hun vaklet tilbake med vannet skvalpende i krukken, tenkte hun rett som det var på foreldrene hjemme i Norge. Hva er det med meg som gjør at jeg må vekk? Søsknene mine er hjemme i Oslo. Er jeg her fordi jeg er den eldste datteren? Hva gjør de andre nå?

Qayyum og Hania hadde tatt sjumilssteg fra samfunnet de var vokst opp i, et samfunn de nå hadde sendt Abida tilbake til.

Hun tok den tunge vannkrukken ned fra hodet og satte den på gulvet ved siden av Rahmi, som stod på kjøkkenet og laget deig til mer chapati. Da den var ferdig, sendte hun Abida til bakeren for å få det stekt. Det fantes kun ett sted i landsbyen hvor man kunne få stekt brødet sitt. Det tok tjue minutter å gå hver vei, med deigen først og deretter brødet i en kurv på hodet. Deigen ga hun til de fattige kvinnene som jobbet med å steke brødene. Betalingen de fikk, var en klump deig, én fra hver av dem de stekte for.

Fredag var fridag fra pliktene. Da lærte farmor henne hvordan hun skulle vaske vinduer samt luke og rydde i kjøkkenhagen. Sammen plantet de to et Beer-tre i den store hagen, et frukttre som gir bær som smaker som en mellomting mellom dadler og kirsebær.

«Dette er ditt tre, Nanni», sa bestemoren mens de fylte igjen jord rundt den tynne stammen. Det ble det. Hun gikk innom treet sitt hver dag. Det var hennes fredfulle plass. «Nannis tre» ga alltid de beste bærene, sa familien.

I sommerferiene hendte det at Abida ble hentet tilbake til landet i ytterkanten av Europa. Noen ganger reiste hun sammen med slekt og venner. Andre ganger reiste hun alene, og fikk selskap av sin danske onkel når hun mellomlandet i København.

Hjemme hos foreldrene sov barna på det ene soverommet, foreldrene på det andre. Da faren kom hjem fra jobb på denne tiden, var han ofte sliten. Han gikk rett til soverommet og la seg, akkurat slik Abida husket fra da hun var liten. Da hadde hun gått inn etter ham og lagt seg inntil ham. Nå gjorde hun ikke lenger det, for Qayyum var ikke lenger bare sliten. Nå var han også sint.

Kveldene var ikke lenger rolige, slik de hadde vært før Abida hadde blitt sendt til Mohri Sharif. Nå kranglet foreldrene. Var Qayyum ekstra sint, slo han. Noen ganger stoppet det krangelen, andre ganger ikke. Noen ganger fortsatte moren å argumentere, stille og gjentagende. Ofte satt hun på kne og arbeidet mens hun snakket og gråt, og ektemannen stod over og sparket borti henne med foten for å få henne til å holde kjeft. Slik man irritert sparker i et bildekk som er punktert, eller en hund, tenkte Abida.

Hun likte ikke at faren slo moren, for etterpå slo moren henne og søsknene. Abida likte best å være ute i sommerferiene.

Hun beveget seg ikke langt unna leiligheten. Hun lekte i Iladalen og nøt den milde varmen i juli og august mens hun var ute med søsknene. Hun kunne si «hei» og «hva heter du?» på norsk, men hvis noen svarte med egne spørsmål, forsto hun det ikke. Det var uansett ikke noe stort problem. Hun hadde ingen norske venninner. Familien og de fleste andre barna som lekte ute, snakket urdu og punjabi, som henne.

I september begynte skolen igjen i Mohri Sharif. Da var Abida tilbake i Pakistan. 