Carsten Jensen

Vi, de druknede

Oversatt av Mie Hidle

Forlaget Press

I

Støvlene

Laurids Madsen hadde vært i Himmelen, men kom ned igjen takket være støvlene sine.

Han for ikke så høyt opp som en masteknapp, knapt nok som storråen på en fullrigger. Men han hadde stått ved Perleporten og sett Sankt Peter, selv om det riktignok bare var rumpa vokteren av porten til Det hinsidige viste ham.

Laurids Madsen skulle ha vært død. Men døden ville ikke ha ham, og han ble aldri mer den samme.

Før Laurids Madsen ble berømt for himmelvisitten, var han beryktet for egenhendig å ha startet en krig. Da han var seks mistet han faren, Rasmus, til havet, og da han var fjorten dro han til sjøs med Anna av Marstal. Alt etter tre måneder forliste Anna i Østersjøen. Besetningen ble reddet av en amerikansk brigg, og fra da av hadde Laurids Madsen drømt om Amerika.

Han tok styrmannseksamen i Flensburg da han var atten, og samme år forliste han for annen gang utenfor Norskekysten ved Mandal, der han stod en kald oktobernatt på et skjær som bølgene skyllet over, og speidet etter redning. Fem år seilte han på verdenshavene. Han hadde vært sør for Kapp Horn og hørt pingvinen skrike i den beksvarte natten. Han hadde sett Valparaíso, vestkysten av Amerika og Sydney, der trærne mister barken om vinteren istedenfor bladene og kenguruene hopper rundt. Han hadde kysset en pike med drueøyne som het Sally Brown og kunne fortelle om Foretop Street, La Boca, Barbary Coast og Tiger Bay. Han hadde krysset ekvator, hilst på kong Neptun og kjent rykket i skipet når det krysser linjen. Den gangen hadde han drukket saltvann, fiskeolje og eddik. Han var blitt døpt i tjære, lampesot og lim, barbert med en rusten kniv med takkete blad og fått skrammene pleid med salt og kalk. Han hadde kysset den kopparrede Amfitrites på de okergule kinnene og hatt nesen nede i lukteflasken hennes, som var fylt med avklipte negler.

Laurids Madsen hadde vært vidt omkring.

Det var det mange som hadde. Men han var den eneste som kom tilbake med en fiks idé om at alt i Marstal var for smått, og som for å bevise det snakket han hele tiden et språk han kalte amerikansk. Han hadde seilt et år med orlogsfregatten Neversink og lært seg det fremmede tungemålet.

«Givin nem belong mi Laurids Madsen,» sa han.

Han hadde tre sønner og en datter med Karoline Grube fra Nygade; Rasmus, oppkalt etter faren, Esben og Albert. Piken het Else og var eldst. Rasmus, Esben og Else lignet på moren, de var småvokste som henne og sa aldri stort. Albert lignet på faren. Alt som fireåring var han like høy som Esben, som var tre år eldre. Han trillet alltid rundt på en engelsk kanonkule av støpejern og prøvde igjen og igjen å løfte den opp i armene. Han gikk ned i kne og ble sta og stiv i blikket, men ennå var den for tung for ham.

«Heave away, my jolly boys! Heave away my bullies!» ropte Laurids oppmuntrende når han så yngstesønnens øvelser.

Det var under den engelske beleiringen av Marstal i 1807 at kulen hadde gått gjennom taket på huset i Korsgade. Bestemoren ble så forskrekket at hun fødte Laurids midt på kjøkkengulvet. Når Albert ikke var ute med den, hadde kanonkulen fremdeles sin plass på kjøkkenet, der Karoline brukte den som morter til å male sennepen.

«Det kunne minsanten like gjerne ha vært du som meldte din ankomst på det viset,» hadde Rasmus sagt til Laurids en gang, «så stor var du da du kom til verden. Hvis storken hadde mistet deg, hadde du gått gjennom taket som en engelsk kanonkule.»

«Finggu,» sa Laurids og stakk fingeren i været.

Han ville lære barna det amerikanske språket.

Fut betydde fot. Han pekte på støvelen. Maus var munn.

Han gned seg på magen når han satte seg til bords og blottet tennene.

«Hanggre.»

Dermed forstod alle at han var sulten.

Mor het misis, far papa tru. Når Laurids ikke var der, sa de mor og far som alle andre barn, unntatt Albert. Han var sin fars beste venn.

Barn het mange ting. Pikinini, bullies og hearties.

«Laikim tumas,» sa Laurids til Karoline og spisset leppene, som om han skulle til å avlevere et kyss.

Hun begynte å fnise av forlegenhet, og etterpå ble hun sint.

«Ikke vær så tåpelig, Laurids,» sa hun.

Det ble krig med tyskerne i Slesvig-Holstein på den andre siden av Østersjøen. Det var i 1848, og den gamle tollforvalteren de la Porte var den første som fikk vite det, fordi den provisoriske opprørsregjeringen i Kiel sendte ham Proklamasjonen sammen med en anmodning om å utlevere tollkassen.

Hele Marstal kom i opprør, og vi ble straks enige om å danne et landevern. I spissen stod en ung lærer fra Rise som vi siden kalte Generalen. På alle øyas høyeste punkter ble det tømret bauner. Det var vipper som stod på en høy stang med en tønne fylt med gammelt tauverk og tjære hengende i enden. Hvis fienden kom, gikk den brennende tjæretønnen i været for å signaliserte at nå kom krigen seilende.

Det var bauner både på Knasterbjerg og ved klintene ved Vejsnæs, og overalt gikk det strandvakter og speidet ut over vannet.

Krigslevenet ble for mye for Laurids, som fra før av ikke hadde respekt for noen ting. En kveld da han passerte Vejsnæs på vei hjem fra Eckernförde fjord, seilte han tett opptil stranden og ropte så det gjallet ut over vannet: «Tysken er etter meg!»

Få minutter senere brant tønnen på toppen av klinten. Så ble baunen tent på Knasterbjerg, og nå for ilden videre innover øya helt til Synneshøj, nesten tyve kilometer unna, til Ærø stod i brann som på sankthansaften.

Laurids lå på vannet mens bålene flammet opp og flirte godt over alt oppstusset han hadde forårsaket. Men da han la til i Marstal, så han lys overalt, og gatene var fulle av mennesker selv om det var sent på kvelden. Noen ropte uforståelige ordrer, andre gråt og bønnfalt. En kampklar flokk stormet allerede oppover Markgade bevæpnet med ljåer, høygafler og enkelte geværer. Unge mødre sprang skrekkslagne omkring i gatene med skrikende spedbarn på armen, overbevist om at tysken ville spidde avkommet deres på bajonettene. Ved brønnen på hjørnet av Markgade og Vestergade stod en skipperkone og kranglet med en tjenestejente. Konen hadde fått det for seg at de skulle gjemme seg for tysken i brønnen, og befalte jenta å hoppe først ned i det svarte dypet.

«Etter Dem,» sa jenta.

Vi menn kommanderte omkring på hverandre, vi også. Det er for mange skippere i byen til at noen bryr seg med å adlyde andre, og det eneste vi ble enige om, var å erklære høytidelig, under fremsigelse av mange eder, at vi skulle selge livene våre så dyrt som mulig.

Da tumultene trengte inn hos pastor Zachariassen på prestegården i Kirkestræde, der det var gjester den kvelden, besvimte en dame av påkjenningen, men den tolvårige sønnen Ludvig grep en ildrake for å forsvare fedrelandet mot den inntrengende fienden. Hjemme hos lærer Isager, som også virket som degn, gjorde familien seg klar til det forestående angrepet. Alle de tolv sønnene var hjemme for å feire den tykke fru Isagers fødselsdag, og moren utstyrte dem med leirpotter fulle av aske og gav dem ordre om å kaste asken i hodet på tysken hvis han skulle finne på å storme degneboligen.

I spissen for flokken som beveget seg ut mot reperbanen gjennom Markgade, gikk gamle Jeppe, som svingte med en høygaffel og huiende utfordret tyskerne til bare å komme an, hvis de våget. Lille snekker Laves Petersen måtte snu. Han bar børsa kjekt over skulderen og lommene hans bugnet av kuler, men midt under ilmarsjen oppdaget han at han hadde glemt kruttet hjemme.

Ved Marstal mølle stod den digre møllerkonen madam Weber klar med en høygaffel og krevde å få være med i slaget, og i den allmenne forvirringen, og kanskje også fordi hun var mer imponerende å se til enn de fleste av oss mannfolk, åpnet vi straks våre krigslystne rekker for henne.

Laurids, som var lettpåvirkelig av natur, ble så grepet av den allmenne kampånden at han sprang hjem for å finne et våpen, han også. Karoline og de fire barna hadde skremt gjemt seg under spisebordet i stasstuen da han stormet inn og muntert ropte: «Kom unger, nå skal vi i krigen!»

Det hørtes en hul lyd da Karoline slo hodet mot undersiden av spisebordet. Så kravlet hun møysommelig frem under duken og reiste seg opp i sin fulle høyde mens hun opphisset skrek til ham: «Har du gått fra vettet, Madsen? Barn skal ikke i krigen!»

Rasmus og Esben gav seg til å hoppe opp og ned.

«Vi vil være med! Vi vil være med!» ropte de i kor. «Å, kan vi ikke få lov?»

Lille Albert kom allerede trillende med kanonkulen.

«Er dere gale?» skrek moren og langet ut en lusing til den som stod nærmest. «Se til å komme dere inn under bordet igjen!»

Laurids løp ut på kjøkkenet for å finne seg et passende våpen, men fant ikke noe brukbart.

«Hvor gjemmer stekepannen seg?» ropte han inn i stuen.

«Ikke den,» ropte Karoline. «Hold fingrene fra stekepannen min.»

Laurids så seg rådvill omkring.

«Ja vel, så tar jeg kosten,» forkynte han og løp tilbake gjennom stuen. «Nå skal tysken få.»

De hørte gatedøren smekke i bak ham.

«Hørte du det?» hvisket Rasmus, den eldste, til Albert. «Far snakket ikke amerikansk engang.»

«Den galningen,» sa moren og ristet på hodet i mørket under spisebordet der hun hadde søkt tilflukt igjen. «Å gå i krigen med en kost!»

Det vakte allmenn jubel da Laurids sluttet seg til den kampklare flokken. Visst hadde han ry for å være en kjekkas, men han var stor og sterk og god å ha med. Så fikk vi øye på kosten.

«Har du ikke noe annet våpen?»

«Den er god nok til tysken,» svarte han og løftet kosten i været. «Vi feier ham ut av landet med den.»

Vi var kjepphøye og lo av vittigheten.

«Spar noen høygafler,» sa Lars Bødker. «Så kan vi såte tyskerne etterpå, når de er døde alle sammen.»

Vi kom ut på de åpne markene. Det var en halvtimes marsj til Vejsnæs, men vi gikk på, fremdeles med kamplysten i blodet. Vi hadde kommet til Drejbakkene og kunne se bålene flamme utover øya, et syn som skjerpet krigerskheten enda mer i oss. Da hørte vi hovslag i mørket og stivnet. Nå kom fienden!

Vi hadde håpet å overrumple tyskerne på stranden, men vi hadde fremdeles terrenget på vår side. Laurids stilte seg i kampposisjon med kosten, og vi andre gjorde som ham.

«Vent på meg!» lød det bak oss.

Det var den lille snekkeren som vendte tilbake etter å ha vært hjemme etter kruttet.

«Ssjjj!» hysjet vi. «Tysken er like i nærheten.»

Hovslagene kom nærmere, men nå kunne vi høre at det bare var én hest. Så dukket en rytter frem fra mørket. Laves Petersen hevet børsa og siktet. Laurids la en hånd på geværløpet. «Det er kontrollør Bülow,» sa han.

Kontrolløren satt overskrevs på en hest som dryppet av svette mens de svarte flankene gikk ut og inn etter et hardt løp. Han hevet hånden.

«Gå hjem igjen. Det er ingen tyskere ved Vejsnæs.»

«Ja, men tønnene brenner,» ropte Laves.

«Jeg har snakket med strandvakten,» sa Bülow. «Det var falsk alarm.»

«Og her er vi blitt jaget ut av våre gode senger. For hva? For ingenting!»

Madam Weber la armene i kors og så seg om med et olmt blikk, som om hun lette etter en hun kunne kaste seg over nå da fienden hadde meldt avbud.

«Nå har vi vist at vi er beredt,» sa kontrolløren forsonende. «Og det aller beste er jo at de ikke kommer i det hele tatt.»

Vi mumlet bekreftende. Men selv om vi så fornuften i kontrollørens synspunkt, var det likevel en stor skuffelse. Vi hadde vært klare til å se både tysken og døden i hvitøyet, og så hadde ingen av dem gått i land på Ærø.

«Tysken kan bare vente seg,» sa Lars Bødker.

Vi kjente trettheten og begav oss hjemover. Et kaldt natteregn hadde begynt å falle, og vi var tause til vi kom til møllen, der madam Weber skilte seg fra den mistrøstige flokken. Hun stilte seg med fronten mot oss og høygaffelen i den ene hånden, som om hun presenterte gevær.

«Jeg skulle gjerne visst,» sa hun med truende stemme, «hvem det var for en spøkefugl som fikk ærlige folk ut av sengene midt på natten for å sende dem i krigen.»

Alle sammen stirret på Laurids, som raget opp midt blant oss med kosten over skulderen.

Men Laurids verken dukket seg eller slo blikket ned. Han så på oss isteden. Så lente han seg bakover og begynte å le rett opp i regnet.

Snart ble det alvor av krigen. Vi ble innkalt til flåten. Orlogsdamperen Hekla la til i nabobyen Ærøskøbing for å hente oss. Vi stod i kø på kaien og ble ropt opp én etter én, før vi hoppet om bord i barkassen som skulle ta oss ut til damperen. Vi hadde følt oss snytt for krigen den kvelden i november, men nå var ventetiden omme og motet var høyt.

«Hei hå, her kommer en dansk mann med liv og sjel og skipssekken attpå!» ropte Claus Jacob Clausen.

Han var en liten, senete mann som alltid skrøt av at en tatoverer i København ved navn Stikke-Fredrik en gang hadde sagt til ham at han hadde den hardeste armen han noensinne hadde stukket en nål i. Clausens far, Hans Clausen, hadde vært los, og bestefaren før ham, og det var den veien han var viss på å gå selv også, for natten før vi gikk om bord, hadde han hatt en drøm som varslet at han ville slippe levende fra krigen.

I København ble vi mønstret på fregatten Gefion. Laurids ble skilt fra oss andre og var den eneste som kom med på linjeskipet Christian den Ottende, som hadde en stormast som var så høy at den målte halvannen gang kirketårnet i Marstal fra masteknapp til dekk. Vi ble svimle og øre når vi la hodet bakover, men det var en svimmelhet av den typen som gjør en stolt, for vi skjønte at vi var kallet til å utføre store handlinger.

Laurids stod igjen og så etter oss. Christian den Ottende passet til ham. Han ville ferdes hjemmevant på dekket, han som en gang hadde seilt et år med det amerikanske orlogsskipet Neversink. Likevel tenkte vi at han måtte ha følt seg forlatt et øyeblikk da han så oss forsvinne opp landgangen til Gefion.

Så stevnet vi ut for å dra i krigen. Palmesøndag seilte vi langs kysten av Ærø. Vi kunne se klintene ved Vejsnæs, der Laurids hadde satt hele øya på hodet med sitt «Tysken kommer». Nå var det dansken som kom, og tyskens tur til å tenne ild i tjæretønnene og springe omkring som hodeløse høns.

Vi la oss ut av Als og ventet. På onsdagen satte vi kursen mot Eckernförde fjord og nådde åpningen sent på ettermiddagen. Vi ble sammenkalt ved skansen. Vi var en broket forsamling i vadmelstrøyer og lerretsbukser i ulike farger, noen blå, andre svarte eller hvite. Bare luebåndet med navnet Gefion og den rød-hvite kokarden røpet at vi var matroser på kongens orlogsskip. Kommandøren, som selv var i sin fineste uniformsfrakk med epåletter og sabel, holdt en tale og bad oss kjempe som tapre karer. Han svingte med den trekantede hatten og ropte tre ganger hurra for kongen. Vi ropte med så høyt vi kunne. Så beordret han alle kanonene avfyrt, så vi fikk føle hvordan det ville gå for seg under en batalje. Ingen av oss hadde vært i krigen før. Det buldret ut over havet, og etterpå luktet det skarpt av krutt. Det hadde blåst opp til kuling, og den blå kanonrøyken ble revet vekk av vinden. I noen minutter kunne vi ikke rope på hverandre. Støyen fra kanonene hadde gjort oss døve.

Nå var vi en hel eskadre. To dampere var kommet til. Den ene gjenkjente vi fra avfarten fra Ærøskøbing, det var Hekla. Vi forberedte oss på slaget neste dag. Kanonene ble klargjort i portene, og pumper og sprøyter ble stilt opp så de kunne tas i bruk straks hvis det brøt ut brann om bord. Kardesker og skråsekker plasserte vi ved hver enkelt kanon, og fengrørene la vi i kasser. De siste par dagene hadde vi øvet på alt sammen så mange ganger at vi nesten kunne de mange ordrene utenat. Vi var elleve mann ved hver kanon, og fra den første ordren lød: «Klar overalt!» etterfulgt av «Bor opp kardus!» og «Fengrør i!» til ordren om å fyre av omsider kom, for vi i beina på hverandre, livredde for å gjøre noe galt. Vi var vant til å arbeide bare tre-fire mann sammen på de små jaktene og galeasene våre, og nå var vi plutselig herrer over liv og død.

Altfor ofte ble vi stående som lammet når kanonkommandanten skrek sitt «Still etter visér!» eller «Kast kanonen til hovedlinjen!» Hva pokker betydde det i dagligtale? Hver gang vi klarte å tilbakelegge den innviklede veien frem til siste ordre feilfritt, fikk vi ros av kanonkommandanten. Da brøt vi ut i et muntert hurra. Han så på oss og deretter på kanonen sin og til slutt ned i dekk mens han ristet på hodet.

«Valper,» sa han. «Gjør nå for Guds skyld deres beste!»

Vi visste ikke helt hvem det var vi skulle skyte. Det var vel ikke gamle Ilse med den skjeve hoften, brennevinsmutteren som kom på havnen og solgte oss den livsalige drikken når vi la til med skutene våre. Kornhandler Eckhart, som vi hadde gjort mang en god handel med, var det nok heller ikke. Så var det vertshusholderen på Der Rote Hahne. Han het Hansen, et navn så dansk som noe. Et gevær hadde vi aldri sett ham holde i hendene. Ingen av dem var tysken, så vidt vi kunne skjønne. Men kongen visste hvem tysken var. Og kommandøren som ropte så kjekt hurra.

Vi stevnet inn mot fjorden. De fiendtlige batteriene inne på land begynte å tordne, men vi var utenfor rekkevidde, og snart ble det stille igjen. Vi fikk utlevert brennevin istedenfor det sedvanlige teskvipet. Klokken ni ble det slått tappenstrek; nå var det på tide å tørne inn. Vi ble purret syv timer senere, det var skjærtorsdag den 5. april 1849. Igjen fikk vi skjenket brennevin istedenfor te. En tønne øl stod allerede på dekk. Vi kunne drikke så mye vi ville, og humøret var høyt da vi lettet anker og nærmet oss fjorden.

Forpleiningen om bord på Hans Majestets skip kunne vi ikke klage over, for kosten var skrinn når det var vi selv som stod for den. Det het seg at det aldri var måker i kjølvannet på et skip fra Marstal, og det var sikkert og visst. Hos oss var det ingenting som gikk til spille. Men her fikk vi hver dag, ved siden av te og øl, så mye brød vi kunne spise. Til middag var det ett pund ferskt kjøtt eller et halvt pund flesk, erter, grøt eller suppe, og om kvelden fire lodd smør og dessuten en dram. Derfor elsket vi krigen lenge før vi hadde kjent lukten av kruttrøyk for første gang.

Vi hadde kommet inn i Eckernförde fjord. Strendene rykket nærmere, og kanonstillingene på land viste seg tydelig. Kresten Hansen bøyde seg inn mot Ejnar Jensen og betrodde ham enda en gang at han ikke kom til å overleve slaget.

«Jeg har visst det siden tysken bad om tollkassen. Jeg dør i dag.»

«Du har ikke visst en dritt,» sa Ejnar. «Du ante ikke at slaget skulle stå på en skjærtorsdag.»

«Jo, jeg har visst det lenge. Nå er timen da vi skal skytes!»

«Hold nå kjeft,» sa Ejnar irritert. Han hadde hørt på jamringen siden de pakket sammen køyene og snørte støvlene.

Men Kresten var ikke til å stanse, han trakk pusten i raske støt og la en hånd på vennens arm.

«Lov meg at du tar skipssekken min med hjem til Marstal.»

«Pikkpakket ditt kan du ta med hjem selv. Hold nå opp, før du får satt en skrekk i meg også!»

Ejnar kastet et urolig blikk på kameraten. Kresten var sønn av skipper Jochum Hansen, som også var oppsynsmann i havnevesenet, og Kresten lignet faren fra fregnene under det rødblonde håret til det litt fåmælte vesenet. Vi hadde aldri sett ham i en slik underlig tilstand før.

«Her,» sa Ejnar og rakte ham et ølkrus. «Ta deg nå en ordentlig tår.»

Han holdt kruset bort til Krestens munn. Den andre sprutet og fikk ølet i feil hals. Øynene hans ble glassaktige. Ejnar dunket ham i ryggen. Kresten trakk pusten i et hivende støt, og så stod ølet ut av neseborene på ham.

«Ditt toskehode.» Ejnar lo. «Den drukner ei som henges skal,» sa han. «Der fikk du pokker meg nesten tatt livet av deg selv. Det trenger du jo ikke tysken til.»

Men Krestens blikk var like fjernt.

«Nå er timen da vi skal skytes,» gjentok han med hul røst.

«Vel, jeg skal ikke skytes.»

Det var Lille Clausen som blandet seg i samtalen.

«Jeg vet det, for jeg har drømt det selv. Ser dere, jeg gikk bortover Møllevej, jeg skulle inn til byen. På begge sider av meg stod det militære klar til å skyte. En stemme ropte: ‘Du skal gå!’ Og så gikk jeg. Kulene suste om ørene på meg, men ingen av dem traff. Så jeg blir ikke skutt i dag. Det vet jeg med sikkerhet.»

Vi speidet utover fjorden og de omkringliggende markene, som var dekket av et lag med vårgrønt. En stråtekt gård lå gjemt i en liten lund av lindetrær i knopp. En vei kantet med stabbestein førte opp til gården. Det stod en ku og gresset i veikanten. Den hadde vendt baken til oss og viftet dovent med halen, uvitende om krigen som nærmet seg ute på vannet.

Kanonstillingene på styrbords pynt var ganske nær oss nå. Vi så røyken før vi hørte braket rulle bortover vannet som et uvær som hadde trukket opp uten forvarsel.

Det gikk et rykk gjennom Kresten.

«Nå er tiden kommet,» sa han.

Et ildglimt slo ut fra styrbords akterstokk på Christian den Ottende. Vi så rådville på hverandre. Var skipet truffet?

Vi var ikke kjent med krigføring og visste ikke hva en fulltreffer ville føre til. Det kom ingen reaksjon fra linjeskipet.

«Hvorfor tar de ikke igjen?» spurte Ejnar.

«De er ikke på tvers av batteriet ennå,» sa Clausen kyndig.

Et øyeblikk etter forkynte en blågrå sky av kruttrøyk på styrbord side av Christian den Ottende at de svarte på tiltale. Slaget var i full gang. Ild og jord stod opp inne på stranden, og små fyrstikkmenn sprang i beina på hverandre. Det blåste en god østavind, og kort tid etter ble det Gefions tur til å levere en bredside. Drønnene fra de store 60-pundskanonene fikk det til å rykke i hele skipet, og det var som om mellomgulvet sank i oss. Vi holdt hendene for ørene og skrek i skrekkblandet fryd, lamslått over kanonenes slagkraft.

Nå fikk tysken det glatte lag!

Det gikk noen minutter. Så sluttet skytingen fra batteriet inne på pynten. Vi måtte stole på det øynene fortalte oss, for vi kunne ikke høre noe som helst. Det så ut som et ørkenlandskap der inne. Grus var rotet opp i store hauger. Det svarte løpet til en 24-punder stakk opp i luften som etter et jordskjelv. Det var ingen som rørte seg.

Vi slo hverandre i ryggen i en stum seiersdans. Selv Kresten så ut til å glemme de dystre forutanelsene sine et øyeblikk og overgi seg til ekstasen: Krigen var en svir, en brennevinsrus som gikk rett i blodet. Bare at rusen var større og renere. Det var en klarhet i luften da kruttrøyken drev bort. Aldri hadde vi sett verden med slik tydelighet. Vi gjorde grimaser som nyfødte spedbarn. Rigg, master og seil hvelvet seg over oss som løvhenget i en nyutsprungen bøkeskog. Det var et skjær over alt sammen som vi aldri før hadde opplevd.

«Ja, jeg ble minsanten helt høytidelig,» sa Lille Clausen da vi hadde fått mælet og hørselen igjen. «For svarte satan, for svarte satan.»

Han klarte ikke å holde opp å banne.

«Ikke faen om jeg har sett noe lignende.»

Kanontordenen hadde vi hørt under generalprøvene kvelden før, men å være vitne til kanonenes virkning, det gjorde noe med en mann.

«Ja,» sa Ejnar ettertenksomt. «De kanonene, det er noe annet enn pastor Zachariassens prekener. Eller hva sier du, Kresten?»

Kresten var blitt aldeles from i ansiktet. «Tenk at jeg skulle få oppleve det,» sa han stille.

«Så du tror ikke at du skal skytes lenger?»

«Jo, nå vet jeg det. Men jeg er ikke redd mer.»

Ilddåpen var det riktignok ikke ennå, for de 60-pundskanonene som vi bemannet, var montert på øverste dekk på babord side, men det ville snart bli vår tur, når vi trengte lenger inn i fjorden mot Eckernförde. Der ventet det to batterier til, ett på hver side av fjorden. Men den motstanderen var jo ikke noe å snakke om. Klokken var ennå ikke blitt åtte om morgenen, og slaget var alt halvt vunnet. Vi var redde for at krigen ville være over før den hadde begynt. Nå hadde vi akkurat smakt på den, og så ville tysken være slått før middag.

Gefion fortsatte inn mot fjordbunnen, og det nordre batteriet lå rett forut. Vi var bare to kabellengder fra det søndre batteriet da vi braset på mersseilene så vinden gikk ut av dem. Vi tok ned klyveren og lot babords anker gå sammen med et drivanker så vi kunne ligge med bredsiden til, for nå skulle det skytes. Christian den Ottende gjorde likedan.

Det sang i blodet på oss. Vi var som barn som skulle oppleve kinesisk fyrverkeri. Skrekken var helt gått av oss. Det var bare forventning igjen. Vi hadde ennå ikke kommet over seieren som alt var vunnet, før en ny ventet.

Gefion begynte å svaie rundt. Det var drivankeret som ikke holdt. Strømmen var for sterk, og vi drev inn mot det søndre batteriet. Vi så over mot Christian den Ottende. Det store linjeskipet drev også tett inn under land og var alt kommet under intens ild. De lot det store ankeret gå for å stanse avdriften og svarte med en voldsom salve som løp langs skipssiden fra for til akter. Kruttrøyken blomstret ut av kanonportene én etter én, til den drev ut over fjorden i en stor, raskt voksende sky. Men skuddene gikk for høyt og slo ned inne på markene bak batteriet. De hadde ikke hatt tid til å stille inn kanonene da de uventet begynte å drive inn mot land.

Et øyeblikk senere ble det vår tur. Vi var så nær land at vi var innenfor skuddhold for geværene. Strøm og vind fortsatte å leke med oss. Vi lå på tvers av fjorden, og det betydde at begge bredsidene våre vendte ut mot tomt vann. Bare de fire akterkanonene hadde sjanse til å besvare den voldsomme ilden inne fra batteriet.

Den første trefferen ryddet akterdekket vårt for elleve mann. Grå erter kaller vi kanonkulene, men det var ingen ert som gikk over dekk i en byge av tresplinter og flenget opp skansekledning, kanonporter og mennesker. Ejnar så kulen komme. Han registrerte hver meter av dens ferd da den strøk lavt over dekk. Den slo beina vekk under en mann, og beina fløy i én retning, restene av mannen i en annen. Den tok en skulder og knuste et hode. Beinsplinter, blod og hår klistret seg til den. Den hadde kurs mot ham. Han falt bakover og så den passere. Han sa senere at den tok skolissene hans i forbifarten. Så nær var den ham før den dundret ut gjennom babords skanse.

For Ejnar var kanonkulen et uhyre med sin egen frie vilje. Den viste ham hva krigen var, og det var ikke et strandbatteri som gikk i luften og fyrstikksoldater på flukt. En drage pustet hett på det nakne hjertet hans.

Det var ingen tid til å tenke. Alt var kaos på dekk. En offiser med ville øyne skrek til ham at han skulle gå bort til masten sammen med styrmannen og en soldat. Det var ingen mening i ordren, men han gjorde som han fikk beskjed om. Soldaten falt straks om i en blodpøl. Det så ut som om han ble sprengt innenfra. Et hull åpnet seg i brystet på ham og blodet veltet ut. Ejnar så et øye eksplodere i rødt og et kranieskall bli revet av. Det var et underlig syn da den lyserøde hjernemassen ble blottet og sprutet ut, som om det var en grøt noen klasket i med en sleiv. Ejnar visste ikke at noe slikt kunne skje med et menneske. Så kom enda en kanonkule og tok løytnanten med seg. Ejnar ble både varm og kald ved synet av denne verdensundergangen, og han begynte å blø neseblod av bare forstyrret opphisselse.

En ny offiser med blod rennende nedover ansiktet skysset ham bort til kanon nummer syv. Ejnar hadde vært ved kanon nummer ti, men den hadde i mellomtiden fått en fulltreffer og stod skjevt i kanonporten. Rundt omkring lå et virvar av ubevegelige kropper. Blodet rant ut under dem i en langsomt voksende dam. Små strømmer av piss dannet et delta mellom de dødes bein. Han kunne ikke se om Kresten eller Lille Clausen var blant dem. En avrevet fot lå et stykke bortenfor. Selv hadde han latt vannet gå, akkurat som de døde. Kanontordenen hadde forårsaket et jordskjelv i innvollene hans, og han hadde fylt buksene sine også. Han hadde jo visst at de døde tømte tarmene i dødsøyeblikket, men at det også kunne skje de levende, hadde han ikke forestilt seg. Krigen skulle være en manndomsdåp. Den troen mistet han i samme øyeblikk som han kjente noe klissete gli ned langs lårene sine. Han følte seg halvt som en død, halvt som et spedbarn, men innså snart at han ikke var alene. En stank som fra en veltet dotønne drev bortover dekk. Den kom ikke bare fra de drepte. De fleste av de kjempende hadde tilsølte buksebaker.

Kanonkommandanten ved kanon nummer syv var fremdeles i live. Han blødde fra et sår over øyenbrynet, han var blitt truffet av en flygende tresplint. Han skrek til Ejnar, som ikke hørte et ord, men da han pekte mot løpet, forstod han at han skulle lade kanonen. Armene hans var ikke lange nok, og han måtte krype halvveis ut av kanonporten for å få kulen inn i løpet. Her var han synlig inne fra fiendens batteri og kunne lett treffes. Hans eneste tanke var om de ikke snart kom med brennevinet.

I mellomtiden hadde det lykkes Gefion å manøvrere seg på plass i fjorden, så nå lå vi med bredsiden til, men damperen Geiser, som hadde prøvd å bistå med et slepetau, var blitt truffet i maskinen og tatt ut av slaget. Det samme gjaldt Hekla, som hadde fått roret skutt i stykker. Vinden var stikk i øst, og tapet av de to damperne som skulle ha buksert oss, betydde at vi var avskåret fra å stikke av hvis alt gikk galt.

Nå så det imidlertid ut til at krigslykken skulle snu. Det nordlige batteriet fikk den ene fulltrefferen etter den andre, og vi så fyrstikksoldatene i strandkanten legge beina på nakken. Det var halve seieren! Men kanonene var uskadde, for nye soldater kom løpende til, og det ble knapt nok en pause i skytingen. En ny rasjon brennevin ble delt ut. Kvartermesteren gikk rundt med brennevinspøsen. Vi tok imot kruset han bød oss, med en høytid som da vi gikk til nattverd og drakk av kalken under konfirmasjonen. Øltønnen var heldigvis ikke blitt truffet, og vi besøkte den stadig. Vi følte oss så forvillet. Den konstante bombarderingen og måten døden høstet helt tilfeldig på blant oss på dekk, gjorde oss inderlig trette, selv om slaget ennå bare var et par timer gammelt. Ustanselig gled vi i sleipe blodpøler, og hele tiden hadde vi fryktelig lemlestede kropper for øynene. Bare det at vi for lengst var blitt døve på grunn av den vedvarende kanontordenen, hindret oss i å høre de såredes skrik.

Vi våget knapt se oss rundt av redsel for å stirre inn i ansiktet på en venn og bli fanget av disse blikkene som tryglet om lindring, men som også med ett kunne slå over i hat, som om de sårede bebreidet oss som fremdeles stod på beina fordi vi hadde vært heldige, og ikke ønsket seg noe mer intenst enn å bytte skjebne med oss. Et trøstens ord kunne ingen utveksle med hverandre, for det ville ikke høres i kanonstøyen. En hånd på en skulder var det råd med. Men allerede nå var det som om vi som ennå var uskadde, foretrakk våre likestiltes selskap og unngikk de sårede, selv om de jo trengte trøsten mer. Vi levende sammensverget oss mot dem som allerede var dødsmerket.

Ennå ladde vi kanonene og siktet som kanonkommandantene befalte, men vi tenkte ikke lenger på seier eller nederlag. Mest kjempet vi for å unngå å få øye på de døde, for i hodene våre lød et spørsmål som et ekko av ødeleggelsen omkring oss: Hvorfor de? Hvorfor ikke jeg? Men det ville vi ikke høre. Vi ville overleve, og vi så verden som om den befant seg i enden av en svart tunnel av jern. Vi hadde kanonløpets begrensede synsfelt.

Brennevinet hadde gjort sin velsignede virkning. Vi var fulle nå og overgav oss til en beruset tankeløshet som i bunn og grunn var skrekk. Vi seilte på et svart hav, og vi hadde bare ett mål: ikke å se ned og gå til bunns i det.

Ejnar krøp inn og ut av kanonporten. Det var en vakker vårdag, og hver gang han dukket opp i det milde solskinnet, ventet han en kule i brystet. Han mumlet hele tiden for seg selv, men hadde ingen anelse om hvilke ord som kom over leppene på ham. Han så farlig ut, innsmurt i sot og blod som han var. Han blødde fortsatt neseblod, og av og til tørket han blodet bort fra underansiktet med ermet. Så la han hodet bakover i håp om å stanse blødningen. Han hadde hele tiden en ram smak i munnen. Den gikk bare bort når han skåldet svelget med brennevin, men snart var den der igjen. Etter hvert gikk anspentheten over i sløvhet, og bevegelsene hans ble mekaniske. Han var ikke verre stilt enn oss andre. Ikke engang med det blodige utseendet eller de tilsølte buksene skilte han seg ut. Ingen av oss så ut som om vi var levende lenger, vi så ut som gjenferd fra et for lengst utkjempet slag, døde fra en gjørmete slagmark der vi hadde ligget glemt i ukevis i silregnet.

Tre ganger så vi mennene på det nordre batteriet bli avløst. Ikke ett av skuddene fra fyrstikksoldatene så ut til å bomme på målet, og det virket som om batteriene på begge sider av fjorden konsentrerte ildkraften sin om oss.

Da klokken var ett, gikk det et signalflagg til topps i den istykkerskutte riggen på Gefion. Budskapet var rettet til mennene på Christian den Ottende: Vi klarer ikke mer. Flere av kanonene våre stod ubemannet, og de som fremdeles skjøt, var underbemannet alle sammen. Vi som ennå stod på beina, arbeidet midt i dynger av lik og sårede som grep etter oss i villelse, som om de bønnfalt om selskap nede i sølet av innvoller, blod og tømte tarmer.

Signalet ble sendt i kode. Fienden langs Eckernförde fjord kunne ikke tyde det, men det ble oppfanget på Christian den Ottende.

På linjeskipet hadde de ikke hatt noen store tap ennå. Tidlig på morgenen var en kvartermester fra Nyborg blitt drept. Siden var to blitt såret, men skipet hadde vært spart for de store, ødeleggende fulltrefferne. Til gjengjeld kunne kommandør Paludan konstatere at den intense bombarderingen av batteriene inne på land i nord og sør ikke hadde gjort noen større skade. Slaget hadde nå pågått i over seks timer, og det var ingen utsikt til seier. Men et tilbaketog var umulig. Det kunne alle se. Damperne Hekla og Geiser var satt ut av spill, og vinden stod stikk imot oss. Kommandør Paludan bestemte seg derfor for å heise parlamentærflagget. Det var ennå ikke en overgivelse, bare en pause i slaget.

En løytnant ble rodd i land med et brev og kom straks tilbake med beskjed om at man kunne vente svar om en time. Mersseilet og underseilet ble gjort fast, og mennene fikk brød og øl. Ennå var det orden på dekk, og selv om alle var døve av kanonene, var det ingen oppgitthet å spore. I høyden følte de en vag uro over utviklingen i slaget. De kunne se at Gefion var ille ute, men det blodige kaoset vi hadde på dekk, kunne ingen ha beskrevet for dem.

Laurids satt for seg selv med brødet sitt og var opptatt av å stille sulten. Ennå kjente han ikke sin skjebne.

Tusenvis av mennesker hadde imens strømmet ut fra Eckernförde by og fylte strendene på begge sider. Laurids så på dem mens han gomlet på brødet, og han så snart at det ikke var nysgjerrighet som hadde drevet dem ut av byen. De tente store bål inne på markene og samlet opp kanonkulene som lå spredt i strandkanten. Så la de kulene, som var av jern, i ilden og varmet dem til glødepunktet, før de slepte dem bort til kanonstillingene. På landeveien fra Kiel dukket det opp landartilleri trukket av hester, og soldatene fordelte seg sammen med kanonene sine bak steingjerdene som omgav de omkringliggende markene.

Laurids husket sin fars beretning fra krigen mot engelskmannen da Marstal kom under angrep. To engelske fregatter ankret opp sør for byen. De kom for å bortføre byens skip, som det lå en femti stykker av på havnen. Englenderne sjøsatte tre barkasser fulle av bevæpnede soldater, men sammen med grenaderer fra annet jyske kompani klarte marstalerne å jage dem på flukt. Byens forsvarere trodde knapt sine egne øyne da engelskmennene trakk seg tilbake.

«Jeg fattet aldri hva den krigen handlet om,» tilføyde faren. «Englenderne er jo utmerkede sjømenn. Jeg har ingenting imot dem. Men for oss handlet krigen om brødet. Hvis de tok skipene fra oss, var vi ferdige. Det var derfor vi vant. Hva skulle vi ellers gjøre?»

Nå satt Laurids på Christian den Ottende under parlamentærflagget og betraktet menneskemylderet inne på land. Han var ikke sikker på om han forstod krigen bedre enn faren hadde gjort. De kjempet for dannebrog mot tysken, og det burde vel være nok for ham. Det hadde det også vært inntil for et øyeblikk siden. Krigen var som sjømannslivet. Man kunne forstå seg på skyene, vindretningen og strømforholdene, men det uberegnelige havet kunne man aldri vite noe sikkert om. Det gjaldt bare å innrette seg og komme levende hjem igjen. Fienden var kanonbatteriene i Eckernförde fjord. Når de var brakt til taushet, lå veien hjem åpen. Det var krigen for ham. Patriot var han ikke, men heller ikke det motsatte. Han tok tilværelsen som den kom, og den horisonten han hadde blikket rettet mot, var takkete av mastetopper, møllevinger og takrytteren på kirken. Det var Marstal slik byen så ut når vi nærmet oss fra sjøsiden om bord på et skip. Nå så han vanlige folk kaste seg ut i krigen, ikke bare soldater, men folk fra Eckernförde by, et sted han ofte anløp med kornlaster, og som han hadde kommet fra den kvelden da han satte hele Ærø på hodet. Borgerne fra Eckernförde stod sammen der inne på land, slik marstalerne en gang hadde gjort, og hva var det så egentlig krigen dreide seg om?

Inne på stranden ble en båt satt på vannet. Det var løytnanten fra Christian den Ottende som hadde vært til forhandlinger for tredje gang. Hver gang var slaget blitt utsatt. Nå hadde våpenhvilen vart i to og en halv time, og klokken var halv fem. Noe avgjørende måtte ha skjedd. Matrosene halte i årene. Så braket det løs fra kanonene på stranden uten forvarsel. Parlamentærflagget vaiet fremdeles fra stortoppen, men krigen var i gang igjen.

Kanonene på Christian den Ottende besvarte straks ilden, mens Gefion prøvde å komme ut av skuddsonen, taus som et spøkelsesskip. Vi hadde gitt opp og brukte våre siste krefter til å trekke oss fremover etter varpankeret.

Nå skiftet fienden taktikk. Batteriene på begge sider av fjorden siktet på Christian den Ottende istedenfor oss. De ville sette det store skipet i brann. Mange av kulene som slo inn i skipet, var rødglødende etter å ha ligget i bålene på markene halve ettermiddagen. De hadde utnyttet tiden godt, Eckernfördes borgere.

Med ett var dekket fullt av falne og sårede. Angrepet kom så uventet. Ilden blusset opp flere steder, og pumper og sprøyter kom straks i gang. Døden skulle spyles av dekket, men den knitrende ilden hadde allerede fått fatt.

Nå så kommandør Paludan at slaget var tapt. Christian den Ottende svaiet rundt for å komme ut av skuddlinjen, men vinden var fremdeles stikk imot, og alt linjeskipet oppnådde var å komme på tvers i strømmen og miste fordelen ved å ligge med bredsiden til. På stranden gjettet tyskerne seg straks til kommandørens hensikt og siktet mot seil og rigg. De ville hindre fienden i å stikke av.

Det digre ankeret ble hevet opp under store tap. Brannbomber landet på forskipet, og granater gikk av mellom beina på stakkarene som gikk i gangspillet. De måtte rope på avløsning hele tiden, så stort var mannefallet blant dem. De nyankomne dyttet vekk de døde og sårede med støvlene. Så gikk en ny granat av, og av vindebommene var det bare flisete stumper igjen, av hendene som hadde dyttet dem rundt, bare knuste knokler og halve fingrer. Endelig kom ankeret opp og hang og dryppet av rester av fjordbunn, mudder og tang. Prisen var ti familiers lykke, brødre, sønner og fedre som aldri kom hjem.

Så gikk klyveren opp, og merseskjøtene ble gjort fast. Seilene ble heist. Laurids var toppgast og gikk til værs med de andre. Han entret ut på råen. Her hadde han overblikk over kampen.

Solen sank mot horisonten og kastet et mykt lys over fjordlandskapet. På den rødmende himmelen bredte skydottene seg i vifteform. Bare noen få hundre meter fra fjorden var alt fred og spirende vår, men stranden var svart av bevæpnede mennesker. Artilleriet i ly bak steingjerdet fyrte løs. Fra strandbatteriet fløy ildkulene i en uavbrutt kanonade, og i folkemengden var det tusen mann som løftet børsa og siktet samtidig.

Laurids hadde hengt ytterst på en rå under en forrykende storm sør for Kapp Horn med hender som hadde frosset til isklumper. Han hadde måttet krype tilbake til riggen mens han klynget seg til råen med armer og bein, og han hadde aldri vært redd. Nå ristet hendene hans så han ikke kunne løsne selv den enkleste knop.

Seil, master og rigg ble revet i filler av skuddene. Rundt ham falt matrosene én etter én fra master, rær og rigg, truffet av en splint så stor som et spyd fra en mast som var blitt truffet, en granat eller en ildkule. De tumlet ned mellom bare halvt heiste seil, tauverk og fall, til de traff dekket langt der nede eller forsvant i vannet med et plask. Da gav han opp og søkte tilbake mot riggen.

På dekk var alt økende kaos. Ingen seil kunne heises lenger, for fall og braser var skutt i stykker. En flokk halte i vei i kryss mersseil og hadde nesten fått det opp da blokker og halser kom fallende ned mot dem, tunge nok til drepe en mann der de traff.

Nå mislyktes ethvert forsøk på få Christian den Ottende ut av skuddlinjen. Ingen fornuftig seilføring var mulig, og vinden stod rett på land. Det hadde blåst opp til stiv kuling, og det mektige skipet drev inn mot kysten, der det gikk på grunn like øst for det søndre batteriet. Det intensiverte nå ilden mot det vergeløse skipet. Bare akterkanonene kunne brukes i denne posisjonen, men skipet krenget voldsomt, og ingenting ville stå fast lenger.

Da var det noen som skrek: «Brann i skipet!»

Det de hadde tatt for ild løs inntil nå, var bare falsk alarm mot dette. En ildkule hadde gått inn under det innerste batteriet og ned i lasten om styrbord. Ilden spredte seg raskt og nærmet seg kruttkammerne. Det brant også andre steder. Mennene arbeidet ved pumpene, men til ingen nytte. Ilden hadde fått overtaket.

Klokken seks ble det strøket flagg, og Christian den Ottende innstilte skytingen, men bombarderingen av skipet fortsatte enda et kvarter før den umettelige fienden endelig var fornøyd med omfanget av det nederlaget de hadde påført et krigsskip som hadde virket uovervinnelig bare noen timer tidligere.

Kommandør Paludan ble rodd i land som et tegn på overgivelse, og nå sank motet i mennene. De gav opp å kjempe mot ilden. Det var intet gagn i sjømannskapet deres, og de hadde ingen erfaring verken med krig eller nederlag. De hadde trodd at krigen var en fest, og nå var hodene deres tomme bortsett fra ekkoet av kanontordenen, og sjelene deres var tømt for all energi. Halvannen time hadde denne siste delen av det skamfulle slaget tatt, men for dem kunne det like gjerne ha vært halvannet liv. De kunne ikke se noe komme etter dette. De var helt, fullstendig utslitte.

Noen satte seg ned på dekk midt i flammehavet, som om prestenes prekener var gått i oppfyllelse og avreisen til helvetes ild allerede hadde funnet sted. Andre stirret bare urørlig frem for seg. Drivverket hadde gått i stykker i dem. Løytnantene Ulrik, Stjernholm og Corfitz for omkring og ropte inn i ansiktene på dem. Dersom katastrofen skulle unngås og fedrelandets stolthet ikke skulle gå i luften som punktum for et slag som de ikke akkurat hadde vunnet ære på, trengtes de mer enn noensinne. Men kanonene hadde gjort dem døve. De reagerte bare på dytt og puff og spark.

Laurids lot seg skysse ned i det akterste kruttkammeret, men det gikk tregt å få losset kruttet i sjøen. Bare fem mann var de, og hver gang nye ble jaget ned i kammeret, sprang de opp igjen med en gang.

Så lød plutselig ropet: «Alle mann opp!»

De visste med en gang hva det betydde. De så på hverandre. Så slapp de bomber og kruttønner og galopperte opp leideren.

På dekk sprang sauer, kalver, griser, høns og ender i beina på de skrekkslagne mennene. De hadde kommet seg ut av avlukkene sine. En gris rotet i innvollene på dekk med blodig tryne. Innimellom slafset den noe i seg.

Alle sprang i hver sin retning i sitt eget hasteærend. Noen lette etter tøy og skipssekk. Andre krøp opp på skansekledningen, som om de vurderte å kaste seg i det kalde vannet. Ingen tenkte på de sårede, som lå i veien på dekk og måtte finne seg i å bli hensynsløst trampet på i virvaret. Smerteskrikene deres var det ingen som hørte. De fleste var fremdeles døve etter alle timene med intens kanontorden.

Laurids løp ned i lasarettet. Han kunne ikke tro at de sårede skulle las i stikken. Røyken sivet opp mellom de digre eikeplankene. Han holdt hånden for munnen og gikk et par skritt lenger inn i det røykfylte rommet. En sykepasser med en klut for ansiktet kom helt bort til ham.

«Kommer det noen?»

Laurids hørte ordene. Hørselen hadde vendt tilbake.

«Vi må få de sårede opp! Vi blir kvalt her nede!»

«Jeg henter hjelp!» ropte Laurids.

På dekk fant han ingen av de offiserene som tidligere hadde gått løs på mannskapet med spark og flatsiden av klingen. Han så en sammenstimling ved fallrepsporten og løp dit bort. Evakueringen var allerede i full gang. Han fikk øye på et par av løytnantene, som kjempet med trukne sabler for å nå frem til porten. Nestkommanderende om bord, kaptein Krieger, stod ute til siden og betraktet det hele med et merkelig fjernt blikk. Under armen hadde han et portrett av sin kone i forgylt ramme. Over ryggen hadde han hengt kikkerten sin. Da Laurids kom nærmere, hørte han ham gjenta de samme setningene om og om igjen, mens han løftet armen i en hilsen, som om han ville velsigne den desperate flokken foran seg.

«Dere har vist dere som tapre menn, dere har gjort deres plikt, dere er alle mine brødre.»

Ingen lot seg merke med ham. Alle hadde blikket rettet mot ryggen til mannen foran, som var den viktigste hindringen på veien til den reddende fallrepsporten.

Laurids dyttet seg helt inntil kapteinen og ropte inn i ansiktet på ham.

«De sårede, kaptein Krieger, de sårede!»

Kapteinen snudde seg mot ham. Blikket hans var fortsatt like fjernt. Han la en hånd på Laurids’ skulder, og Laurids kjente den skjelve, men kapteinens stemme var rolig, nesten søvnig.

«Min bror, når du kommer i land, må du komme til meg, så skal vi snakke sammen som brødre.»

«De sårede må få hjelp!» ropte Laurids igjen. «Hele skipet går i luften snart!»

Kapteinens hånd hvilte fremdeles på skulderen til Laurids.

«Ja, de sårede,» sa han i samme uforanderlig rolige tonefall som før, «de sårede er mine brødre. Når de er kommet i land, skal vi snakke sammen som brødre alle sammen.»

Stemmen hans døde bort i en mumling. Så begynte han forfra på remsa.

«Dere har vist dere som tapre menn. Dere har gjort deres plikt. Dere er alle mine brødre.»

Laurids gav ham opp og snudde seg mot flokken av menn som nærmet seg fallrepsporten mens de kjempet seg imellom. Han grep fatt i skulderen på én, deretter en annen, snudde dem rundt og ropte budskapet om nødvendigheten av å hjelpe de sårede inn i ansiktet på dem. Den første reagerte ved å slå ham i haken med knyttneven. Den neste ristet uforstående på hodet og rev seg deretter løs for å kaste seg tilbake i slagsmålet med fornyet energi.

Evakueringen gikk raskere nå. Fiskebåter la ut fra stranden for å hjelpe besetningen på krigsskipet som hadde bombardert dem et par timer tidligere. Skipets egen sjefssjalupp lå i konstant rutefart frem og tilbake mellom skip og strand. Laurids lente seg ut over relingen og så ilden slå ut av de akterste kanonportene med et drønn. Da visste han at det ikke kunne være lenge igjen.

Røyken stod opp av alle luker. Det var like vanskelig å puste på dekk som nedenunder. Han sprang ned leideren til lasarettet enda en gang, men måtte gi opp å trenge gjennom røyken. Nå var den så tykk og kvelende at han ikke kunne forestille seg at det fremdeles kunne være folk i live der nede.

«Er det noen der?» ropte han, men det kom ikke noe svar.

Røyken rev i lungene på ham. Han fikk et hosteanfall, og tårene rant nedover kinnene på ham. Så sprang han opp på dekk igjen. Han knep de sviende øynene sammen i smerte og var blind et øyeblikk. Det var som om sjelen hans ble skåldet. Han gled på dekket, som var sleipt av menneskelige utsondringer og knuste organer. Han fikk hånden ned i noe bløtt og vått og kom seg på beina igjen med det samme, mens han skrekkslagen gned håndflaten mot sine allerede tilsølte bukser. Han holdt ikke ut tanken på at hånden hans hadde rørt ved et annet menneskes blod og innvoller.

Han vaklet bort til relingen der røyken var mindre intens, og prøvde å få synet igjen. I en tåke av tårer så han sjaluppen gå på grunn på en sandbanke. Mennene måtte ut i vannet og vasse i land på egen hånd. Inne i strandkanten stod fiendens soldater og ventet på dem. Sjaluppen kom klar og satte straks kursen ut mot Christian den Ottende igjen. Flere av fiskebåtene var ganske nær skipet nå, men plutselig hvilte de på årene. Så begynte de å ro tilbake mot land. Sjaluppen snudde, den også. Borte fra fallrepsporten hørtes et brøl av protest.

Laurids tok et skritt tilbake fra relingen, inn i de bølgende røykmassene.

«Jeg så Laurids,» sa Ejnar alltid senere. «Jeg sverger at jeg så ham.»

Ejnar stod i strandkanten da Christian den Ottende gikk i luften. Han hadde blitt ført i land fra Gefion under eskorte, og nå stod han sammen med de andre overlevende fra fregatten og ventet på å bli ført bort. Seieren kom overrumplende på de tyske soldatene, og i begynnelsen var det som om de ikke visste hva de skulle ta seg til med oss. Vi ble flere hele tiden etter som mennene fra de to beseirede krigsskipene fylte strandkanten.

Så hørtes varselropet ute fra vannet.

De fleste av oss hadde sittet motløse og utmattede i sanden og sett ned i bakken mens soldatene pekte på oss med bajonetter som dirret i hendene på dem. Nå så vi opp. Det begynte i akterenden på linjeskipet, der en ildsøyle skjøt til værs med et gjennomtrengende brak. Ildsøyle etter ildsøyle brøt gjennom dekk etter som kruttkamrene ble antent. På et øyeblikk så master og rær ut som avsvidde fyrstikker. Seilene flagret bort i svartbrente askeflak. Det store skroget av tungt eiketømmer var bare et lite leketøy i ildens og ødeleggelsens brutale hender. Men slutten hadde vi ennå ikke sett, for den voldsomme heten antente kanonene på det fortapte skipet. I kapitulasjonsøyeblikket hadde de stått fulle av dødbringende innhold, og nå sendte de det inn mot bredden i én omgang.

På den tettpakkede stranden steg det opp et redselsskrik da kulene slo ned blant oss. Døden skjelnet ikke. Krigsfanger, soldater og sivile holsteinere ble knust om hverandre. Fra himmelen regnet det brennende vrakrester som slo ødeleggende ned overalt der de traff. I seierens time lød det jammerskrik overalt. Det var det døende skipets siste hilsen til både seierherrer og beseirede, en morderisk bredside som ikke skilte mellom venn og fiende. Krigen viste sitt sanne ansikt der ute i ildblomsten på Eckernförde fjord.

Et øyeblikk så det ut som om alle på stranden var døde. Overalt lå det mennesker. Ikke én stod oppreist. Mange lå med ansiktet ned i sanden og armene utstrakt, som om de bad til ilden der ute på vannet. Her og der brant en vrakrest i sanden. Så begynte noen av de liggende skikkelsene å komme seg på beina, mens de engstelig speidet utover mot det brennende skipet. Det hørtes rop ute fra vannet. Flere av båtene som hadde kommet skipsbesetningen til unnsetning, var blitt truffet og lå nå og brant. Løytnant Stjernholm hadde vært på vei inn med skipets pengekasse i en jolle med fire mann, men jollen fikk akterenden skutt av da Christian den Ottende gikk i luften. Pengekassen gikk tapt, men løytnanten reddet seg i land. Da han steg dyvåt opp på stranden, hadde han med seg en av mennene fra jollen. De andre hadde druknet.

På stranden var det stille bortsett fra en svak jamring fra de sårede og knitringen av ilden i de brennende vrakrestene. Da hørtes plutselig en høy stemme over hele stranden og ut over vannet.

«Jeg har sett Laurids! Jeg har sett Laurids!»

Vi løftet hodene og så oss omkring. Vi hadde gjenkjent stemmen til Ejnar, og de fleste av oss tenkte at stakkaren måtte ha gått fra vettet. Nå brøt det løs et kaos over hele stranden. Alle ropte på hverandre. Det var som om den skrekkslagne flokken måtte overbevise seg selv om at den fremdeles var i live ved å lage så mye bråk som mulig. I forvirringen kunne vi ha sluppet unna fangevokterne våre, men vi hadde mistet motet, og med motet handlekraften, så vi nøyde oss med takknemligheten over fortsatt å være blant de levende. Kreftene våre rakk ikke til mer.

Stort bedre var det ikke med fangevokterne. Da de førte oss bort fra stranden, var det med stivnede ansikter som vitnet om den ødeleggelsen de selv hadde unngått med nød og neppe. Mer enn en organisert fangetransport så det ut som en felles flukt bort fra krigsskueplassen.

Dagen hadde gitt tyskerne en overveldende seier, men det var ingen triumf å spore i minene deres. Skrekken over de voldsomme kreftene krigen hadde sluppet løs, hadde forent seierherrene med de beseirede.

Vi ble ført til kirken i Eckernförde, der det var strødd halm på gulvet så vi kunne legge oss ned og hvile de utmattede kroppene våre. Alle var gjennomvåte og ristet av kulde. Aprilkvelden ble kald da solen gikk ned. De av oss som hadde reddet skipssekkene med oss, begynte å skifte klær, og de mindre heldige kameratene fikk låne det de manglet. Det gikk ikke lenge før det kom matforsyninger. Hver av oss fikk tildelt en rasjon grovbrød, øl og røkt flesk. Maten var samlet inn blant kjøpmennene i byen. Ingen hadde ventet å se byen fylles av krigsfanger. Tvert imot hadde alle innstilt seg på at danske soldater ville patruljere Eckernfördes gater før dagen var omme. Nå var det byens innbyggere som bevertet oss istedenfor at vi bevoktet dem.

Gamle koner dukket opp i kirken og falbød finere brød og brennevin til dem som hadde penger. En av dem var mutter Ilse med den skjeve hoften. Hun strøk en fange over det sotsvarte kinnet mens hun mumlet:

«Din lille stakkar.»

Hun hadde gjenkjent ham fra tidligere besøk i byen. Vi hadde jo så ofte kjøpt brennevin hos henne.

Fangen grep hånden hennes.

«Ikke kall meg stakkar. Jeg er i det minste i live.»

Det var Ejnar.

I den lange pausen, etter at signalflagget var blitt heist, hadde Ejnar gått rundt på dekk og lett etter Kresten. Blant de levende og sårede hadde han ikke funnet ham. Mange av de døde lå på magen og måtte snus. Andre hadde fått ansiktet skutt bort. Han var ikke blant likene rundt kanon nummer syv.

Torvald Bønnelykke, som hadde stått ved en av de andre kanonene, kom bort til ham.

«Leter du etter Kresten?» spurte han.

Han var fra Marstal og hadde også måttet høre på Krestens dystre spådommer.

«Han ligger der borte,» sa han og pekte. «Men du kommer ikke til å kjenne ham igjen, for hodet hans ble tatt av en kanon, så ham ser vi ikke mer til. Jeg stod ved siden av ham da det skjedde.»

«Så fikk han altså rett,» sa Ejnar. «Pokkers måte å dø på.»

«Døden er døden,» sa Bønnelykke. «Jeg vet ikke om én måte er bedre enn en annen. Resultatet er det samme uansett.»

«Nå må jeg finne skipssekken hans. Det lovet jeg ham. Har du sett Lille Clausen?»

Ejnar snudde seg mot Bønnelykke, som ristet på hodet. De gikk rundt og spurte seg for, men ingen hadde sett noe til den lille marstaleren.

Klokken var rundt ti, og utmattet gjorde vi oss klar til å sove. Kirkedøren gikk opp og enda en fange ble ført inn. Han var svøpt i et stort teppe og nøs hele tiden mens han ristet over hele kroppen.

«For svarte, som jeg fryser,» sa han med hes stemme. Så eksploderte han i enda et nys.

«Ja men, er det ikke Lille Clausen?»

Ejnar kom seg på beina og gikk bort til vennen.

«Så du er altså i live.»

«Ja visst pokker er jeg i live. Det sa jeg jo. Men jeg er møkkasyk. Jeg tror faen meg jeg dør av forkjølelse isteden.»

Han nøs igjen.

Ejnar la armen om ham og førte ham bort til halmleiet han hadde innrettet til seg selv. Han kjente hvordan Lille Clausen ristet innunder teppet. Han hadde røde feberflekker i det hvite ansiktet.

«Har du tørt tøy?»

«Nei, for helsike, jeg fikk ikke med meg skipssekken.»

«Ta dette. Jeg håper ikke du har noe imot å gå i klærne til Kresten?»

«Er han altså –»

«Ja, han fikk rett i forutanelsene sine. Men hva skjedde med deg? Vi lette etter deg overalt, men ingen hadde sett deg. Jeg trodde at du også –»

«Den drukner ei som henges skal. Er det ikke så vi sier? Vårherre har bestemt at jeg skal dø av forkjølelse, ikke i krig. Jo, ser du, midt under slaget ble jeg heist ned langs skipssiden i en båtsmannsstol. Jeg skulle reparere skuddhullene med blyplater. De skjøt jo på meg, de jævlene, men de traff ikke.»

«Jeg trodde ikke du var en svekling,» sa Ejnar. «Er du blitt syk av litt frisk luft?»

«De glemte meg, for pokker. Jeg satt der hele dagen med beina i vann. Det var en kald omgang.»

Lille Clausen nøs igjen.

«Det var først da de rømte skipet at jeg klarte å praie en båt. Jeg er faen ta meg blå over hele kroppen. Da jeg kom i land, kunne jeg ikke engang gå.»

Han hadde fått på seg de tørre klærne og begynte å slå floke. Han så seg omkring i kirkerommet.

«Har vi mange falne?»

«Mener du blant marstalerne?»

«Ja, hvem skulle jeg ellers mene? De andre kjenner jeg jo ikke.»

«Jeg tror vi har mistet syv.»

«Var Laurids en av dem?»

Ejnar så ned i gulvet. Så slo han ut med armene, som om han skulle til å avsløre noe pinlig.

«Det kan jeg ikke svare på.»

«Du mener vel ikke at han har stukket av?»

«Nei, stukket av har han ikke. Jeg så ham fare til himmels. Men jeg så ham komme ned igjen også.»

Lille Clausen stirret forbløffet på ham. Så ristet han på hodet.

«Øynene mine forteller meg at du er uskadd,» sa han. «Men ørene mine forteller meg at du må ha fått en hodeskade.»

Han eksploderte i enda et nys og satte seg så brått ned på halmleiet. Ejnar satte seg ved siden av ham og så ut i luften med fortapt blikk. Lille Clausen satt stiv en stund og spilte fornærmet. Han skottet bort på Ejnar i håp om at utilnærmeligheten hans ville fremkalle en eller annen reaksjon. Men Ejnar fortsatte å stirre ut i luften med det samme fjerne blikket. Kanskje var han virkelig blitt gal?

Lille Clausen lente seg inn mot vennen og la en arm om skulderen på ham.

«Så, så,» sa han i en trøstende tone, «Du skal se du får vettet tilbake.»

Han tidde igjen. Så føyde han lavmælt til: «Men Laurids kan vi vel like godt avskrive.»

De ble sittende ved siden av hverandre enda en stund. Ingen av dem sa mer. Så la de seg ned og falt utmattet i søvn.

Klokken syv om morgenen ble vi vekket og oppvartet med brød, røkt flesk og varmt øl. En time senere ble det holdt manntall. En offiser kom til stedet og bad om navnene våre og navnene på hjembyene våre, slik at det kunne gå beskjed til familiene. Vi trengte inn på ham alle mann. Ivrig ropte vi navnene våre, og det ble slike tumulter at bare halvdelen var blitt skrevet ned ved titiden, da det ble gitt ordre om avmarsj til festningen i Rendsburg.

Utenfor kirken ble vi oppstilt i geledd. Stemningen hadde nå vendt seg mot oss. Fangevokterne hadde ikke lenger tålmodighet med den beseirede fienden. Mange av oss var fortsatt halvdøve etter gårsdagens kanontorden og forstod ikke alltid en ordre, selv om den ble brølt rett inn i ansiktet på oss. Dermed ble vi slått og dyttet. Byborgerne stod tett omkring oss og ropte hurra over ydmykelsene, og en flokk matroser med huggerter i beltet fulgte opp med grov hån som vi til vår store ergrelse måtte la stå ubesvart.

Landeveien gikk langs stranden, og vi fikk et siste glimt av skueplassen for vårt uforståelige nederlag. Vraket av Christian den Ottende fløt ulmende på vannet. Røyken stod fremdeles opp av det forkullede skroget. I strandkanten lå det spredte rester av master og rær som hadde blitt slynget inn på land under eksplosjonen. Som maur i ferd med å rense skjelettet på en død løve var tyskerne allerede travelt opptatt med å berge vrakgodset fra det som inntil for noen timer siden hadde vært et av den danske flåtens stolteste skip.

Vi passerte det søndre strandbatteriet, som vi hadde vært i ildkamp med en hel dag, og som til slutt hadde beseglet vår skjebne. Selv de ukyndigste blant oss trengte ikke ta fingrene til hjelp for å regne ut fiendens ildkraft. Fire kanoner! Det var alt. David hadde kjempet mot Goliat, og det var vi som var Goliat.

Underveis ble vi tatt igjen av flere kjøretøyer. Det var offiserene fra Christian den Ottende og Gefion, som også var på vei til fangenskap i Rendsburg. Vi gjorde honnør når de passerte oss, og offiserene svarte. Så var de borte i en støvsky. Vi hørte en ramling av enda en vogn og lyden av latter. En vogn med holsteinske offiserer kjørte forbi oss. Midt blant dem raget det opp en mann uten hodeplagg.

Lille Clausen og Ejnar så på hverandre.

«Steike,» sa Lille Clausen. «Det var Laurids!»

«Det var det jeg sa. Han for til himmels og kom tilbake igjen.»

Lille Clausens ansikt sprakk opp i et smil.

«Samme for meg hvordan han gjorde det! Det viktigste er at han ikke er død!»

Et stykke lenger fremme stanset vognen. Offiserene steg ut og rakte Laurids hånden. En av dem stakk en brennevinsflaske i frakkelommen på ham. En annen gav ham noen pengesedler. Så hevet de hånden til hilsen og forsvant. Laurids stod et øyeblikk og vaklet. Lille Clausen ropte på ham. Han så i deres retning og hevet hånden usikkert. Soldaten tok fatt i armen på ham og skysset ham deretter inn i geleddet ved siden av de to marstalerne.

«Laurids!» utbrøt Lille Clausen. «Jeg trodde at du var død.»

«Det var jeg også,» sa Laurids. «Jeg så rumpa til Sankt Peter.»

«Rumpa til Sankt Peter?»

«Ja, han trakk opp kjortelen sin og viste meg rumpa.»

Laurids fisket brennevinsflasken opp av frakkelommen og lot den fargeløse væsken renne inn i munnen. Han rakte flasken til Lille Clausen, som tok et dypt drag, før han gav den videre til Ejnar, som fremdeles ikke hadde sagt et ord.

«Altså,» sa Laurids belærende, «når Sankt Peter viser en rumpa, betyr det at tiden ikke er inne.»

«Og da var det at du bestemte deg for å vende tilbake til Jorden.»

Det var Ejnar som omsider tok ordet. Et forklarelsens lys hadde bredt seg i ansiktet hans, og stemmen lød lettet, som om han nettopp var blitt frikjent fra en anklage.

«Jeg så det,» sa han. «Du stod på dekk da Christian den Ottende gikk i luften. Du ble slynget høyt opp, minst ti meter, og så kom du ned igjen og landet på føttene. Lille Clausen sier at jeg må ha fått en hodeskade. Men jeg så det. Du gjorde det. Ikke sant?»

«Det var varmt som i helvete,» sa Laurids. «Men det var kjøligere høyere oppe. Jeg så rumpa til Sankt Peter, og så forstod jeg at jeg ikke skulle dø.»

«Men hvordan kom du i land?» spurte Lille Clausen.

«Jeg gikk,» sa Laurids.

«Du gikk? Du kan da for pokker ikke gå på vannet.»

«Jeg gikk på bunnen.»

Laurids stanset opp, og så pekte han ned på støvlene sine. Mennene bak ham støtte inn i den store ryggen, og det ble uorden i rekkene. En soldat kom farende og gav Laurids en dytt med geværkolben.

Laurids snudde seg.

«Rolig nå, rolig nå,» sa han med den fulles overbærenhet og gjorde en forsonende bevegelse. Så falt han inn i rekken igjen og gjenfant marsjrytmen.

Soldaten fortsatte å gå ved siden av ham.

«Jeg mente ikke å skade deg,» sa han på sønderjysk.

«Alt tilgitt,» svart Laurids.

«Jeg har hørt om deg,» sa soldaten. «Var det ikke du som gikk i luften med Christian den Ottende og landet på beina igjen?»

«Jo, det var meg,» svarte Laurids med stor verdighet og rettet seg opp. «Jeg landet på beina igjen med Guds og sjøstøvlenes hjelp.»

«Sjøstøvlene?»

Nå var det Ejnar som var mystifisert.

«Ja,» sa Laurids i en tone som om han skulle forklare noe til et barn. «Det var takket være sjøstøvlene at jeg landet på beina igjen. Har du noensinne prøvd sjøstøvlene mine? De veier noe så inni helvete. Ingen kan være i Himmelen særlig lenge om gangen med dem på.»

«Det er jo som Jesu oppstandelse,» sa soldaten.

«Tøv,» sa Laurids bryskt. «Jesus gikk ikke i sjøstøvler.»

«Han så ikke rumpa til Sankt Peter heller,» sa Lille Clausen.

«Nettopp,» sa Laurids og lot flasken gå på omgang igjen.

Soldaten ble også budt, og etter å ha kastet et raskt blikk bak seg over skulderen tok han et drag.

Vi gikk hele dagen, og munterheten avtok raskt. Det var fire mil til Rendsburg. Bøndene kom ut av husene sine og stod og glante. Vi stirret ikke tilbake. Trassen var gått ut av oss. De fleste av oss stirret ned i veistøvet og gikk sløvt videre. En blytung tretthet grep oss alle sammen, men vi kunne ikke avgjøre om oppgittheten bredte seg fra de såre føttene eller fra hodet. Vi ble likegyldige og dyttet borti hverandre som om vi var fulle, selv om det bare var Laurids som nøt rusens privilegium. Han var til gjengjeld uberørt og gikk og nynnet for seg selv. Men selv om han hadde vært på visitt hos Herren, var det ikke gudelige sanger som kom fra leppene hans. Til slutt tidde han og gikk videre med et innadvendt blikk, som om han hadde begynt å sove rusen ut i gående tilstand.

Av og til stoppet vi ved en dam for å drikke. Soldatene stod med felte bajonetter og holdt øye med oss mens vi fylte hattene våre med vann og lot dem gå på omgang. Så gjenopptok vi marsjen. Da vi hadde kommet halvveis, ble vaktene avløst. Ejnar og Lille Clausen tok avskjed med soldaten. Laurids var i sin egen verden. Soldaten så på ham en siste gang og vekslet et par ord med den prøyssiske soldaten som overtok for ham. Han så skeptisk på Laurids og ristet på hodet, men han fortsatte å skotte i hans retning resten av marsjen.

Utpå kvelden da mørket begynte å falle på, nådde vi frem til Rendsburg. Ryktet om slaget hadde løpt i forveien, og landeveien og vollene var fulle av mennesker som hadde kommet for å se fangene. Vi gikk gjennom byporten, over en bro og så gjennom den innerste porten, til vi befant oss i de smale gatene i sentrum av byen. Her var tusener stimlet sammen, og soldatene måtte gripe til geværene for å holde de nysgjerrige unna og skaffe oss rom. Det var mange pene jenter innimellom, og det var ille å kjenne at blikkene deres hvilte på oss med forakt.

Vi ble innkvartert i en stor, gammel kirke der det var dynget opp så mye halm på gulvet at det så mer ut som en låve enn som et gudshus. Vi hadde ikke spist noe hele dagen, men nå ble det utlevert sekker med kjeks og servert varmt øl. Kjeksen ble til støv i munnen på oss. Den var flere år gammel. Men ølet gjorde godt, og snart lå vi spredt over det store kirkerommet i dyp søvn.

Dagen etter, som var påskeaften, gikk vi rundt hverandre, så over rommet og sovemulighetene, fant igjen noen venner og konstaterte at andre var tapt. Det var folk fra både Gefion og Christian den Ottende. Kirken hadde også en del rom der det var stoler og gardiner for vinduene. De ble straks beslaglagt, og det ble betraktet som et privilegium å sitte på et slikt rom. Vi fra Marstal fant sammen i et rom oppe ved koret. De andre holdt også sammen med dem de kjente hjemmefra. Ærøskøbingboerne her, lollendere der, fynboere, langelendere. Et helt danmarkskart skapte vi i den halmdekkede kirken.

Disiplin kjente vi ikke til. Vi hadde vært i flåten for kort tid til å lære å sette pris på annen orden enn den vi selv hadde i hodet. Krigsskipene var blitt skutt i brann under føttene på oss, og vi var blitt skilt fra våre egne offiserer. Vi adlød bare én ordre, og den utgikk fra magen. Da kirkedøren gikk opp om morgenen og hver mann fikk utlevert et brød, ble det trengsel ved døren, fordi alle bare tenkte på sin egen sult. Soldatene kastet brødet inn over hodene på oss til slutt, og vi begynte å slåss med hverandre som villdyr.

Ejnar fikk brødet sitt revet ut av hendene. Lille Clausen fikk et spark over skinnebeinet. Bare Laurids stod et stykke borte fra det hele, som om han verken kjente sult eller tørst. Det var et skamfullt øyeblikk, men ordenen vi hadde fått eksersert i flåten, var borte. Nå skulle vi skape en ny, og da var slagsmål et egnet middel.

Det neste måltidet ble utdelt som om det dreide seg om en militærmanøver. En major og en sersjant brølte kommandoer ut over oss. De hadde med seg båtsmennene fra Gefion og Christian den Ottende, og nå ble vi delt opp i de samme lagene på åtte mann som vi kjente fra orlogsskipene, så det skulle gå ordentlig for seg når vi ble foret. Vi fikk utlevert en skje og en blikkskål, og stilte opp ved alteret. Det var vel en slags nattverd, i alle fall krevde det all vår fantasi å omdikte det vi fikk i blikkskålene, til mat. Det var en tynn sviskevelling som ingen av oss hadde satt til livs om vi ikke var nødt. Etterpå la vi oss ned i halmen for å sove. Sløvheten som hadde grepet oss dagen etter nederlaget, satt i fremdeles.

Utpå ettermiddagen gikk kirkedøren opp, og en flokk offiserer steg inn sammen med noen velkledde menn som måtte være fremstående borgere fra Rendsburg. Med seg hadde de den prøyssiske soldaten som hadde kastet så mistenksomme blikk på Laurids på den siste delen av marsjen. Nå gikk han rundt i kirken med et søkende blikk mens herrene ventet ved døren. Endelig fikk han øye på Laurids, for det var ham han lette etter. Han kommanderte ham opp av halmen og førte ham til selskapet som ventet ved døren. Herrene innledet en samtale med Laurids. Det var tydelig at de spurte ham ut om noe, og etter en stund skjedde det samme som hadde skjedd da han tok avskjed med offiserene på vei til Rendsburg. De stakk noen sedler i hånden på ham før de meget høflig takket for seg. En enkelt av de velkledde borgerne løftet endatil formelt på hatten.

Laurids, himmelfareren, var blitt en berømthet.

Historien gikk nå også blant fangene i kirken. Det var et par andre som hadde sett Laurids gå med da Christian den Ottende gikk i luften, og mirakuløst dukke opp igjen på det brennende dekket da ildsøylen hadde lagt seg. Men de hadde trodd at det var et slags syn de hadde hatt, en åpenbaring nært av kampen og den nervøse opphisselsen over livsfaren. De hadde ikke snakket om det til noen, men nå stod de frem og vitnet for oss andre, og snart samlet det seg en stor flokk foran ham.

Vi ville vite hvorfor han ikke hadde svidde klær eller hår.

«Jeg har svidde støvler,» sa han og stakk den ene foten frem så vi kunne se støvelen.

«Og føttene?» ville vi vite.

«De stinker,» sa Laurids.

Ejnar kunne ikke få øynene fra Laurids. Han så på ham som man ser på en fremmed, og det var det Laurids var blitt for ham. Han omgikks Laurids med en keitete ærbødighet og hadde vanskelig for å være den gamle Ejnar når han var i nærheten.

Lille Clausen godtok det inntrufne, eller rettere, nå da Laurids stod lys levende foran ham, godtok han at andre trodde på himmelfarten. Selv hadde han vært skeptisk fra starten av. Nå sluttet han seg til de troende, men nærmest for moro skyld, slik som man deltar i en felles spøk. I hans øyne hadde Laurids alltid vært en stor spøkefugl. Først hadde han fått hele øya til å tro at tysken kom. Nå hadde han fått tysken til å tro at han hadde fart til himmels og tilbake igjen. Lille Clausen nærte en måpende respekt for prestasjonen. Sannelig var Laurids pokker til kar.

Mens Laurids fortalte historien sin, var kirken blitt fylt av folk som handlet. Det var koner som hadde fått tillatelse til å komme til kirken hver dag med kurvene sine for å selge kaffe, kaker, surbrød, egg, smør, ost, sild og papir. Mennene fra Gefion hadde råd til å kjøpe. De fleste av oss hadde fått med oss skipssekker og penger, og dessuten hadde offiserene åpnet skipskassen og delt ut to spesier til hvert besetningsmedlem før de kastet resten av pengene i havet så ikke tysken skulle få fingrene i dem.

Vi fra Marstal var blant de privilegerte. Vi hadde vært om bord på Gefion alle sammen bortsett fra Laurids. Han hadde ikke fått med seg noe fra Christian den Ottende, utenom klærne han gikk og stod i, og ryet som himmelfarer. Men det siste var til gjengjeld nok til å sikre ham stor profitt. Han hadde lommene fulle av femmark som han hadde fått av nysgjerrige tyskere. Da han så at vi hadde forsynt oss, kjøpte han ekstra proviant og fordelte den blant besetningsmedlemmene fra Christian den Ottende, som i likhet med ham selv hadde gått fra borde uten eiendelene sine. De tok takknemlig imot gavene, og dette økte ryet hans ytterligere.

Da vi våknet, var det påskemorgen. Vi skulle tilbringe resten av påsken innesperret i en kirke, men vi så ingenting til noen prest. Vi lå på ryggen i halmen og stirret opp i de spisse hvelvingene som reiste seg over oss. Det var mørke malerier med tunge gullrammer på veggene, utskårne trefigurer overalt, og det hang lysekroner ned fra de mastehøye takene. Det var noe annet enn Marstal kirke med de blåmalte benkeradene og de nakne, hvitkalkede veggene. Men vi ble ikke stemt til andakt. Vi lå i halm og gikk omkring i halm, og halm var det dyr levde i på en gård, og derfor følte vi oss som svin i en svinesti med himmelstrebende hvelvinger som ikke var der for å stemme oss til høytid, men for å spotte og nedverdige oss. Vi var nederlagets menn, fratatt ikke bare handlekraft og frihet, men – og det var enda verre – også all stolthet. Vi hadde ikke kjempet med ære. Senere ville vi sikkert bli fortalt at det hadde vi, og en dag ville vi kanskje ende med å tro det selv, men akkurat nå var minnet om den fryktelige dagen på Eckernförde fjord altfor friskt, og det fortalte oss noe annet. Vi hadde kjempet i forvirring, i skrekk, ja, i fylla for å dempe skrekken. Og de av oss som var gode sjømenn, hadde ikke vært trente soldater, mens de blant oss som var kyndige militære, ikke hadde den minste sjømannskunnskap.

Kaptein Krieger hadde gått i luften sammen med portrettet av sin kone, og Herren være hans sjel nådig, den forvirrede stakkaren. Men kommandør Paludan var gått i båtene som første mann for å la seg ro i sikkerhet i land. Var det en handling som var en kommandør verdig, og som en ærlig sjømann kunne ha respekt for?

Vi satt i halmen og så opp i en fjern hvelving som syntes å spotte oss som de ynkelige vesenene vi var.

Det stod brennevinspøser flere steder i kirken. Den sterke drikken var ikke til salgs hos torgkonene. Vi fikk den utlevert helt gratis, så mye vi kunne drikke. Den tyske militærlegen hadde allerede på den første dagen av fangenskapet erklært at brennevin var godt for helsen, og nå gikk vi til pøsene som svin til trauet. Ja, vi var svin som sov og veltet seg i halm, svin som for en stund hadde unngått slaktekniven, så livet hadde vi, men vi var ikke mennesker lenger.

Stinket gjorde vi også. Vi hadde sølt til klærne våre under slaget. Vi luktet av ukontrollerbare tarmavganger og skrekk. Er det ikke menns hemmelighet i krig at de fyller buksene sine med både det ene og det andre, som skremte barn? Ingen av oss hadde unngått å vært redde for å dø på havet, men ingen hadde noensinne fylt buksene sine bare fordi stormen tok mast og rigg eller en bølge knuste skansekledningen og ryddet et dekk.

Det var forskjellen. Havet respekterte manndommen vår. Det gjorde ikke kanonene.

«Du himmelfarer,» ropte vi til Laurids og pekte på prekestolen.

«Det er påskedag. Gi oss en preken, fortell oss om rumpa til Sankt Peter!»

Laurids snublet opp på prekestolen. Han hadde mistet opphøydheten og var full igjen, som oss andre. Prekestolen var ingen mastetopp, men svimmel ble han likevel da han stod der oppe. Det var brennevinets skyld. To ganger hadde han forlist. Den andre gangen hadde han stått en hel natt på en flat klippe i havet utenfor Mandal, der skipet hans hadde gått ned. Han hadde følt sorg og forferdelse den gangen. Døden hadde vært så nær. Vannet hadde skyllet over føttene hans mens han ventet på redningen, som kom sammen med daggryet da en losbåt nærmet seg og fikk satt over en line. Skam hadde han ikke følt den gangen, for det var ingen skam å la seg beseire av havet.

Han var ingen dårlig sjømann. Det visste han med seg selv.

Strømmen, vinden og mørket var ulike motstandere, men i slaget på fjorden hadde det ikke spilt noen rolle om han var en god eller en dårlig sjømann. Nederlaget overfor en svakere fiende hadde gjort ham til en mann uten ære. Kommandør Paludans skamfulle opptreden hadde trukket ham med ned i æreløsheten.

Han stod på prekestolen og hadde ingenting å si. Det sved i spiserøret hans, og han lente seg fremover og brekket seg.

Handlingen ble hilst med huiing og klappsalver.

Det var en preken vi visste å verdsette.

Hele dagen var Laurids taus. Igjen kom det offiserer og fremmede borgere som ville se ham og høre om himmelfarten, men han ble i halmen og vendte ryggen til som en bjørn i vinterhi. De tilbød ham penger, men ingenting kunne få ham ut av utilnærmeligheten, og de måtte bare gå igjen. De påfølgende dagene minsket ryet hans. Han drepte det selv med uvilligheten sin, selv om det kunne ha vært god butikk for ham å la seg vise frem og trykke hender og fortelle om sine inntrykk fra det Hinsidige. Men han var i dårlig humør og helt i det dennesidiges klør.

Han lå i halmen eller vandret frem og tilbake med hendene foldet over brystkassen og rynkede bryn.

«Han tenker,» sa Ejnar full av ærefrykt.

Ejnar var det eneste gjenværende medlemmet av en tilhengerskare som kunne ha vokst til en hel menighet hvis bare Laurids hadde villet det selv.

Hos resten av oss ble humøret bedre. Vi fant sammen i små grupper, og det hørtes både sang og musikk fra krokene i kirken. Først hadde vi delt oss opp etter det området, den øya eller den byen vi kom fra. Vi gikk og kikket på hverandre, som om vi var halvt fiender. Men musikken samlet oss igjen. Her satt en øyboer sammen med en jyde, der en lollender med en sjellender. Bare stemmene passet sammen, tålte de hverandres dialekter. Det var jo fremdeles brennevinspøsen som gav stemmene klangen.

Etter noen dager kom det brev hjemmefra til Lille Clausen. Det var moren som skrev om den skjebnesvangre skjærtorsdagen da slaget hadde stått. Ejnar og Laurids satte seg ved siden av ham i halmen, og Thorvald Bønnelykke kom også bort. Vi var ivrige etter å høre nytt hjemmefra, og Lille Clausen leste høyt med usikker stemme og lange pauser.

Allerede i morgentimene hadde de hørt kanontordenen i Marstal, som om slaget foregikk like utenfor moloen og ikke på den andre siden av Østersjøen. Særlig under pastor Zachariassens preken i kirken hadde buldringen vært så sterk at jorden ristet under føttene på dem. Presten var så beveget at han gråt.

Nærmere middag ble det stille. Men ingen klarte å holde seg i ro. Istedenfor å gå hjem og spise middag hadde folkene i byen vandret rundt i gatene og diskutert slagets gang. Enkelte krigskyndige som snekker Petersen, gamle Jeppe, ja, selv madam Weber, som alle var veteraner fra den store mobiliseringsnatten da vi trodde at tysken kom, hadde meget bestemt uttalt at det umulig kunne gå galt for danskene. Et linjeskip kunne aldri beseires av et strandbatteri. Tyskerne hadde fått det glatte lag. Det var seierens søte toner vi hadde lyttet til hele dagen.

Nærmere kvelden lød det et drønn så veldig at klintene ved Voderup raste sammen under trykket. Ingen i Marstal fikk blund på øyet hele natten, plaget som de var av spekulasjoner omkring utfallet av slaget. Da etterretningene nådde frem langt ute på fredagen, som hadde vært like tung å komme igjennom som den må ha vært for Frelseren på korset, ble alle deres verste anelser bekreftet.

«Jeg var helt ute av meg av fortvilelse, selv om jeg burde ha stolt på Herren. Hele natten bad jeg ham holde hånden over deg, og han hørte bønnene mine, selv om det var andre som bad uten å bli hørt. Krestens mor går forgrått omkring og bebreider seg selv at hun ikke holdt ham tilbake. Jeg svarer henne at Kresten hadde forutsagt sin egen død, og at ingen unngår sin skjebne, men hun sier at Kresten var gal og at det er en mors første plikt å beskytte sønnen mot hans egen uvettighet, og så gråter hun igjen.»

Lille Clausen leste tonløst. Anstrengelsen ved å tyde bokstavene krevde all hans oppmerksomhet, og han hadde ikke overskudd til å forstå meningen i ordene han selv leste opp.

«Hva står det?» spurte han med ett.

De andre så forbløffet på ham.

«Det er jo du som leser,» sa Ejnar.

Lille Clausen så hjelpeløst på dem, ute av stand til å forklare dilemmaet.

«Vel, det står at vi tapte,» sa Laurids. «Men det trenger hun vel for pokker ikke å fortelle oss. Og så står det at Krestens mor er blitt gal av sorg. Og din mor har bedt for deg.»

«Har mor bedt for meg?»

Lille Clausen så ned, og med litt om og men fant han igjen det stedet der moren beskrev den søvnløse natten. Så leste han det om igjen mens leppene hans beveget seg lydløst.

«Les nå videre,» sa Ejnar utålmodig. «Hva mer skriver hun?»

Det var kommet kongelig ordre til Marstal om uten opphold å sende alle store båter og fartøyer av sted til flåten. De skulle brukes til å føre tropper over Storebælt. Men selv om alle hjemmeværende sjøfolk stod samlet i skolestuen og hørte på ordren, var det ingen som meldte seg frivillig. Dermed var 18 skip blitt tvangsutskrevet, men da avreisedagen kom, var ikke skipene å finne noe sted. Pastor Zachariassen hadde skjelt ut marstalerne fra prekestolen for deres mangel på offervilje, så nå var det mange som snakket om å få en ny prest til byen.

Alt var forvirring, det var krig og harde tider, men bare Vårherre holdt hånden over Lille Clausen og de andre marstalerne, ville vel elendigheten ta slutt en dag og alt bli som før. Lille Clausens mor endte med å sende sine inderligste bønner og kjærligste tanker til sønnen i tysk fangenskap, idet hun uttrykte håp om at han fikk nok å spise og holdt seg ren i tøyet.

«Manglende offervilje!» fnyste Laurids da Lille Clausen hadde fullført opplesningen. «For en prestetamp! Syv er døde, og resten sitter i fangenskap. Livet gir vi gjerne. Men det er ikke nok for ham, den jækelen. Nå vil han ha skipene våre også. Men dem får han ikke. Aldri!»

De andre nikket samtykkende.

Vi startet hver dag med varmt øl. Én dag var det den tynne sviskevellingen, den neste erter og kjøtt. Det ble et fast mønster som magene våre måtte innrette seg etter. Vi hadde opplevd verre på havet med våre egne gjerrige skippere og klaget mest av prinsipielle grunner. Vi ble fratatt knivene våre, og vi måtte rive og flerre i brødet eller gnage i det som hester. En time om formiddagen og en time om ettermiddagen fikk vi lov til å gå omkring på kirkegården og røyke tobakk. Rundt omkring stod det skiltvakter med skarpladde geværer. Så hvis vi skulle få lyst, kunne vi la blikket gli fra gravsteinene til bajonettene og tilbake igjen og filosofere over meningen med livet. Det var all avvekslingen vi fikk i fangenskapet.