Mary Simses

Det uimotståelige blåbærbakeriet

Oversatt av
Sunnev Gran

Pantagruel

Original title/Orginaltittel: The Irresistible blueberry Bakshop and Café
Copyight © 2013 by Mary Simses
All rights reserved.

First published by Little, Brown and Company, 2013
copyright© Little, Brown and Company
This edition publish by arrangement with Little, Brown and Company, New York,
New York, USA throug Ulf Töregård Agency AB. All rights reserved

Translation©Pantagruel 2013

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtale om kopiering inngått med KOPINOR, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Kopiering i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Alle henvendelser om rettigheter til denne bok stiles til:
Pantagruel Forlag AS
Boks 2370 Solli
0201 Oslo

ISBN: 978-82-7900-605-3
ISBN 978-82-7900-575-9 (trykk)

Oversetter: Sunnev Gran
Omslagsdesign: Sanna Sporrong
Tilrettelagt for ebok: eBoknorden as

www.pantagruel.no

Linjene fra Robert Frosts dikt «Mending wall» er hentet fra Sigmund Skard: Under nye stjerner, Oslo: Gyldendal 1960.

Til Bob og Morgan

og til minne om Ann og John

Kapittel 1

En kald velkomst

«Stå stille, det er ikke trygt der ute!»

Jeg hørte noen som ropte, men det var for sent. Trebordene i bryggen brast og ga etter under meg. Det råtne treverket falt fra hverandre, og i neste sekund befant jeg meg i det kalde Maine-vannet.

Det er mulig jeg kunne fått øye på mannen i tide, der han kom løpende mot bryggen og ropte at jeg måtte stoppe. Hvis jeg bare hadde snudd meg en anelse mot høyre, ville jeg ha lagt merke til ham da han kom løpende over stranden i retning piren mens han veivet med armene. Men jeg hadde holdt Nikon-kameraet mot øyet; jeg hadde prøvd å zoome inn på noe oppe i byen fra der jeg sto på bryggekanten med ryggen mot havet – en statue av en kvinne i flagrende kjole som holdt noe som så ut til å være en bolle med druer.

Jeg kjempet meg opp til overflaten mens jeg slo og sparket omkring meg. Hjertet hamret i brystet på meg og jeg hakket tenner i kulden, og brått kjente jeg den sterke strømmen ta tak i meg og dra meg utover. Jeg hostet da jeg for et øyeblikk kom ut av den skummende blandingen av vann og sand. Og jeg var fortsatt i bevegelse, på full fart bort fra bryggen og stranden. Bølgene traff meg og fylte nese og munn med saltvann. Jeg begynte å miste følelsen i armene og bena, og jeg hadde ingen kontroll over skjelvingen. Hvordan kunne havet være så kaldt i slutten av juni?

Jeg prøvde å svømme meg ut av strømmen, jeg krålte etter beste evne mens jeg sparket vannet unna av all makt så det verket i ben og armer. Men jeg kom bare ut på dypere vann, og strømmen trakk like kraftig.

Du var en god svømmer den gangen på Exeter, sa jeg oppmuntrende til meg selv. Du klarer å komme til land. Den lille stemmen i hodet forsøkte å høres overbevisende ut, men det hjalp ikke. I stedet kom panikken skyllende, helt ut i fingre og tær. Jeg var ikke den samme nå som den gang. Jeg hadde tilbrakt for mange dager i sittende stilling, fordypet i juridiske oppgaver, og ikke vedlikeholdt ferdighetene mine i butterfly.

Med ett var det som strømmen stanset og slapp taket. Rundt meg sto en mur av svart vann med hvitt skum på toppen, og videre utover lå havet åpent og grenseløst. Jeg vred på hodet, og et øyeblikk så jeg ikke noe annet enn rygger av vann som reiste seg. Så rutsjet jeg opp på en bølgekam, og der var bryggen og stranden igjen, langt borte. Jeg forsøkte igjen å kråle i retning land; pustet og slo, pustet og slo. Det gikk langsomt, og bena kjentes som bly. De ville ikke sparke fra lenger. De var rett og slett utslitte.

Jeg gikk over til trå vannet, for armene var så slitne at jeg var på gråten. Jeg kjente en sviende smerte i haken, og da jeg tok meg til ansiktet, fikk jeg blod på fingrene. Jeg hadde kuttet meg på noe, sikkert i fallet.

I fallet. Jeg forsto ikke hvordan det hadde skjedd. Jeg skulle bare se byen nede fra sjøsiden, slik den måtte ha artet seg for mormoren min da hun vokste opp her i 1940-årene. Jeg hadde krysset stranden, åpnet porten og gått ut på bryggen. Det hadde manglet noen planker og en del av rekkverket var borte, men alt virket kurant helt til jeg tråkket på et bord som kjentes litt for ettergivende. Fallet sto igjen levende for meg.

En bølge klasket meg i ansiktet, og jeg svelget en munnfull vann. Jeg følte bæreremmen til fotoapparatet som hadde kveilet seg rundt meg, og ble klar over det tunge kameraet som fortsatt hang om halsen på meg, som en sten som ville trekke meg ned. Det hadde garantert tatt sine siste bilder. Med skjelvende hender fikk jeg trukket remmen over hodet.

Brått dukket den forrige bursdagen min opp i minnet – middagen på May Fair i London, Hayden som rakte meg en gave pakket inn i sølvpapir og med et kort: «Gratulerer med trettifemårsdagen, Ellen. I håp om at dette vil yte rettferdighet til ditt talent.» I esken var Nikonkameraet.

Jeg åpnet hånden og lot stroppen forsvinne mellom fingrene. Jeg fulgte kameraet der det forsvant ned i mørket, og det var som hjertet skulle briste når jeg forestilte meg hvordan det skulle ende sine dager på havets bunn.

Og så begynte jeg å forstå at jeg ikke ville klare å komme meg til land. At jeg var altfor kald og altfor trett. Jeg lukket øynene og lot mørket folde seg rundt meg. Jeg hørte den brusende lyden av havet fra alle kanter. Jeg tenkte på moren min og hvor forferdelig det var at jeg aldri skulle se henne igjen. Hvordan hun skulle mestre å miste to stykker med bare en ukes mellomrom – først moren sin, og nå meg.

Jeg tenkte på Hayden da jeg dro i morges, og hvordan jeg hadde forsikret ham om at jeg bare skulle være i Beacon over natten, i høyden to netter. Og hvordan han hadde spurt om jeg ikke kunne vente en uke, så vi kunne dra sammen. Nei, hadde jeg sagt. Det var bare en snartur. Ikke noen stor sak. Det er tirsdag, hadde jeg sagt. Jeg er på Manhattan igjen i morgen. Og nå, bare tre måneder før bryllupet, skulle han oppleve at jeg aldri kom tilbake.

Jeg kunne kjenne hvordan jeg ga opp, hvordan jeg lot vannet ta meg. Det kjentes rolig, fredfullt. Et bilde skylte forbi, av mormor der hun sto i rosehagen sin, hun hadde en hagesaks i hånden. Hun smilte til meg.

Jeg åpnet øynene med et rykk. Over de svarte, bølgende bakkene av vann så jeg bryggen igjen, og der var det noe – nei, noen – ved enden. Jeg så en mann som stupte uti. Han kom til overflaten, og så kom han krålende i min retning. Jeg så armene hans skyte i været i raskt tempo.

Han kommer for å redde meg, tenkte jeg. Gudskjelov, han kommer for å redde meg. Jeg er ikke alene, det kommer noen og hjelper meg. Et ørlite sted inni meg kjente jeg energien komme tilbake. Jeg tvang bena til å trå vannet litt til, og musklene kom til live igjen. Jeg løftet armen og forsøkte å signalisere hvor jeg var.

Mens jeg så på hvordan han nærmet seg, klapret tennene mine så voldsomt at jeg nesten ikke klarte å puste. Jeg hadde aldri sett noen legge vannet bak seg i et sånt tempo. Endelig var han kommet nær nok til at jeg kunne høre ham. «Hold ut,» ropte han mens han hev hørbart etter pusten. Ansiktet var rødt, og håret lå klistret bakover av vannet. Da han nådde bort til meg, hadde bena mine sluttet å bevege seg, og jeg lå og fløt på ryggen.

«Jeg skal få deg inn,» sa han, og hev etter pusten et par ganger. «Bare gjør som jeg sier. Ikke klyng deg til meg nå, for da drukner vi begge.»

Jeg visste bedre enn å slynge meg fast til ham, selv om jeg aldri hadde tenkt over hvor lett det er å gjøre den feilen for en som holder på å drukne. Jeg viste med et nikk at jeg hadde forstått, og vi nærmet oss hverandre mens vi tro vannet. Det eneste jeg kunne se var øynene hans. De var så blå, så blå – lysende blå, som akvamarin.

Helt plutselig, selv så utmattet jeg var, ble jeg overveldet av flauhet. Jeg har aldri hatt lett for å ta imot hjelp, og av en eller annen grunn føles det pinligere jo vanskeligere situasjonen er. Moren min sa det var et utslag av nordstatsmentaliteten som satt i oss. Hayden ville mene det bare var misforstått stolthet.

Uansett følte jeg meg som en idiot. En jomfru i nød som ramler over bryggekanten og driver til havs og ikke klarer å ta vare på seg selv.

«Jeg kan … svømme tilbake selv,» fikk jeg fram. Leppene mine skalv, og en vannsprut traff ansiktet mitt. «Svømme ved siden av deg,» la jeg til. Bena kjentes som sement.

Han ristet på hodet. «Nei. Ingen god idé i denne strømmen.»

«Jeg var på skolelaget i svømming,» fikk jeg fram idet en dønning løftet oss til værs. Jeg harket og hostet. «Før college, Exeter. Vi kom til … landsmesterskapet.»

Han var så nær at armen hans sveipte benet mitt. «La meg ta meg av svømmingen akkurat nå.» Han trakk pusten dypt et par ganger. «Nå gjør du som jeg sier. Jeg heter Roy.»

«Ellen,» gispet jeg.

«Ok, Ellen. Legg hendene på skuldrene mine.»

Han hadde brede skuldre. Sånne skuldre man får av å jobbe, ikke av å trene. Han så avventende på meg.

Nei, dette gjør jeg ikke, tenkte jeg mens jeg fortsatte å kjøre de numne hendene mine gjennom vannet. Jeg svømmer inn alene. Jeg klarer det, nå som jeg vet at noen er her. «Takk, sa jeg, «men det går bra hvis du bare –»

«Legg hendene dine på skuldrene mine,» sa han, med høyere stemme. Det hørtes ikke ut som et tilbud denne gangen.

Jeg gjorde som han sa.

«Nå skal du legge deg bakover. Hold armene rett. Spre bena og hold deg sånn. Jeg tar meg av svømmingen.»

Jeg hadde lært dette grepet, hvordan man redder en utslitt svømmer fra drukningsdøden, men jeg hadde aldri selv vært den utslitte svømmeren. Jeg lente meg bakover og kjente håret flomme i vannet rundt meg. Varmen fra solen traff ansiktet mitt. Vi satte fart, og kroppene våre skjøt gjennom bølgene.

Roy var over meg, og jeg hadde gjort som han instruerte og krøket bena rundt hoftene hans. Svømmetakene hans drev oss fremover, og jeg begynte å slappe av og la meg bli båret av sted. Hodet mitt var presset mot brystet hans. Jeg lukket øynene og kjente hvordan musklene hans trakk seg sammen under skjorten hans for hvert tak. Bena hans var lange og kraftige, og de slo som en motor. Huden hans luktet av salt og tang.

Jeg hørte hvert svømmetak som skar gjennom vannet, og kjente varmen fra kroppen hans. Jeg åpnet øynene og så at vi svømte parallelt med stranden. Jeg forsto hva som hadde skjedd; det var en sterk fralandsstrøm som hadde trukket meg av sted, og i panikken hadde jeg brutt den viktigste regelen for slike strømmer – ikke forsøk å komme tilbake der du var, men svøm parallelt langs land til du kommer rundt strømmen. Så kan du svømme inn.

Snart kunne vi snu og sette kurs mot stranden. Jeg fikk et glimt av folk som sto der inne. Nå har vi nesten klart det, tenkte jeg, og ble overveldet av lettelse. Jeg gledet meg usigelig til å få fast grunn under føttene, til å vite at jeg var ute av det våte mørket.

Inne på grunna reiste Roy seg, og han la en arm bak ryggen min og støttet meg opp i stående stilling. Han pustet tungt. Jeg la hodet mot brystet hans og registrerte at han var adskillig høyere enn meg, han måtte være nærmere én nitti.

«Du klarer å stå her,» sa han. Det rant fra håret hans.

Jeg slapp taket i ham og ble stående i vannet som rakk meg til brystet. Han rakte ut hendene, og jeg grep dem. Sanden under meg, den faste bunnen; det kunne ikke føles bedre. Bak meg sydet og boblet det mørke havet, mens stranden foran meg lyste full av gode løfter i ettermiddagssolen. Musklene mine begynte å slappe av, og jeg følte meg ikke så kald lenger. Det sitret i meg av glede over å være til stede i verden. Jeg er fortsatt her, tenkte jeg. Trygg. I live.

En fortumlet følelse boblet opp i meg, og jeg begynte å le. Jeg slapp hånden til Roy og begynte å snurre rundt, en svimmel ballerina i vannet. Jeg lo og snurret rundt og veivet med armene mens Roy så på meg med et forbauset uttrykk i ansiktet, som om han trodde jeg hadde gått fra forstanden. Men det blåste jeg i, for jeg hadde jo kommet ut av havets fryktelige gap og tilbake til fast landjord, og det var ingenting i hele verden som kunne måle seg med dette øyeblikket.

Jeg tok et skritt mot Roy og så inn i øynene hans. Så slengte jeg armene om nakken hans og kysset ham. Et kyss for at han hadde reddet livet mitt, et kyss som kom fra et sted jeg ikke hadde visst om. Og han kysset tilbake. De varme leppene smakte som havet, og de sterke, trygge armene holdt hardt rundt meg, som om vi var i ferd med å drukne igjen. Jeg ville ikke noe annet enn å forsvinne inn i dette favntaket. Så gikk det opp for meg hva jeg gjorde, og jeg dro meg unna.

«Beklager,» gispet jeg og ble plutselig klar over alle som sto rundt og så på oss. «Jeg er nødt til … å gå.» Jeg skrittet ut og strevde meg gjennom vannet i retning stranden så fort jeg klarte. Jeg var skjelven og gjennomvåt, det sved i øynene av alt saltvannet, og den flauheten jeg hadde følt tidligere, var ingenting mot skammen jeg kjente nå. Jeg ante ikke hva som hadde kommet over meg, hva som hadde drevet meg til å kysse ham.

«Hei, Ellen, vent litt,» ropte Roy og tok meg igjen. Han grep etter hånden min, men jeg kom meg utenfor rekkevidde og vasset energisk videre. Lat som ingenting, tenkte jeg. Det skjedde ikke noe.

Fra stranden kom to karer i jeans løpende mot oss. Den ene av dem hadde gul T-skjorte. Den andre hadde en Red Sox baseballcaps på seg, og rundt livet bar han et verktøybelte. Et vater dinglet fram og tilbake i beltet der han kom styrtende ut i vannkanten.

«Roy, går det bra? Er jenta ok?» Han i den gule T-skjorten geleidet meg inn til land.

«Jeg tror det,» svarte Roy og kom seg på tørt land med de våte klærne klistret til kroppen.

Han med Red Sox-capsen la en arm rundt meg og støttet meg bortover. «Går det bra, eller?»

Jeg forsøkte å nikke, men jeg ristet sånn i hele kroppen at det neppe var forståelig. «Jeg fryser,» sa jeg med klaprende tenner.

En røslig mann med skjegg og millimeterkort hår kom mot meg. Han også hadde verktøybelte, og han bar på en brun skinnjakke. Han la jakken over skuldrene mine og trakk opp glidelåsen. Jakkefôret var lunt og mykt, som et fleeceteppe. Jeg var takknemlig for varmen. Han i den gule T-skjorten spurte om han skulle ringe 911. «De er her kjapt, og de kan ta deg med til sykehuset i Calvert hvis du vil.»

Jeg ante ikke hvor Calvert var, men det siste jeg ville, var å komme på sykehus. Der ville de sikkert ringe moren min, noe jeg ikke ønsket, og Hayden, enda verre.

«Snille dere,» sa jeg og skalv fortsatt. «Jeg har bare lyst til å komme herfra.»

Roy kom og stilte seg ved siden av meg. «Jeg kjører deg hjem.»

Å nei, tenkte jeg og følte skamrødmen bre seg i ansiktet. La det være noen andre som kjører, ikke han. Jeg kikket på de to andre, men ingen av dem sa noe.

«Kom igjen,» sa Roy, og tok borti skulderen min.

Jeg begynte å gå i raskt tempo over sanden. Han tok meg igjen og gikk foran uten å si noe. Vi kom til enden av stranden, der det sto et halvferdig hus på en byggeplass. Oppe på taket drev tre menn og spikret plater. Jeg fulgte Roy bort til parkeringsplassen foran huset, der han åpnet døren til en blå Ford pickup.

«Beklager rotet,» sa han og flyttet på en verktøykasse og skjøv bort målebånd, vater og tømrerblyanter fra setet. «Snekkersaker.» Jeg satte meg inn, og vannet ble presset ut av klærne mine. Det dannet seg en dam på gulvet. Jeg så ned på føttene mine som var dekket av et fint lag med sand.

«Jeg vet fortsatt ikke hva som skjedde der ute,» sa jeg nesten lydløst. «Det ene øyeblikket sto jeg på bryggen, og i neste …» Jeg grøsset og trakk opp kragen på jakken.

Roy vred om tenningsnøkkelen, og motoren hostet og sprakte. «Du er ikke fra her omkring, er du vel?» spurte han. Bilen startet, det blinket i dashbordet, og radioen lyste med et varmt, gult lys.

Jeg ristet på hodet og mumlet avkreftende.

«Havstrømmene kan være ganske rå her ute,» sa han. «Og den bryggen er ikke i noen god forfatning. Flaks at jeg så deg.»

Jeg lukket øynene for å stenge ute minnet om havstrømmen og bryggen, og enda mer det fatale kysset. Jeg så for meg Haydens ansikt et øyeblikk – det varme smilet, den blonde hårtusten som alltid falt ned i pannen hans, det lille blunket han ga meg når han ble glad for noe, de myke, brune øynene, de tillitsfulle øynene … jeg kunne aldri fortelle ham dette.

«Ja, det var flaks,» sa jeg.

Roy så på meg, og jeg la merke til at han hadde et par fine rynker i pannen. Brynene var mørke, med litt grått innimellom.

«Takk for at du reddet meg,» sa jeg.

Han kikket mot bakvinduet og satte bilen i revers. «Bare hyggelig,» nikket han og skiftet gir og kjørte ut av parkeringsplassen. Vi ventet mens bilene passerte på hovedveien. Han trommet på rattet.

«Litt av en bragd du gjorde der ute. Hvor har du lært å svømme så bra?» sa jeg for å bryte den pinlige stillheten.

Øyenbrynene hans skjøt i været. «Det var litt av en kompliment å få fra en som har svømt på … hva var det? Landslaget?»

Han erter meg, tenkte jeg, men ansiktet hans var helt alvorlig.

«Mja, jo. Det er jo en stund siden,» sa jeg og betraktet vannet som fortsatt dryppet fra håret hans og ned på skjorten.

Han hadde tykt, mørkt og bølgete hår med noen islett av grått som kledde ham godt. Jeg forestilte meg hvordan han ville ta seg ut i dress.

«Så du har vært livredder?» spurte jeg.

Han svingte ut på veien. «Nei.»

«Og hvor har du lært det, da?»

«Rundt omkring.» Han trakk på skuldrene og strakte seg for å skru på varmeanlegget. «Hvor bor du?»

Rundt omkring? Jeg lurte på hvordan man kunne tilegne seg den slags svømmeferdigheter rundt omkring. Jeg holdt hendene fram foran varmluften. Han kunne trolig vært med i OL hvis han hadde gått inn for det.

«Og hvor bodde du, sa du?» gjentok han.

«På Victory Inn,» svarte jeg og noterte meg at han hadde et lite arr ved neseryggen, rett under det venstre øyet.

Han nikket. «Paulas sted. Og du er her i byen hvor lenge?»

«Ikke lenge i det hele tatt.»

«Du burde uansett få noen til å se på det kuttet.»

«Hvilket kutt?» Jeg vippet ned solskjermen, men det var ikke noe speil der.

Han pekte. «Der, på haken din.»

Jeg tok meg over haken og fikk blod på fingrene.

Roy stoppet og satte på blinklyset. «Det hadde gjort seg med et sting eller to. Jeg vet om en lege i North Haddam, jeg kan kjøre deg dit.»

Jeg kjente varmen skylle opp i ansiktet og visste at jeg var blitt rød. «Nei da,» sa jeg. «Det er virkelig ikke nødvendig.» Tanken på at han skulle kjøre meg til en annen by for å få meg til lege, gjorde meg av en eller annen grunn usikker. Jeg ville ikke.

«Det er ikke noe bry,» sa han. Han smilte og avslørte smilehull. «Vi er gamle skolekamerater, og jeg er sikker på at han …»

«Hør her,» sa jeg og løftet hånden i protest. «Jeg er virkelig takknemlig for at du har hjulpet meg, men det er kanskje best at jeg går av her og spaserer tilbake. Det er ikke langt, og du har brukt mer enn nok av tiden din på meg allerede.»

De tynne linjene i pannen hans ble litt dypere. «Du spaserer ingen steder,» sa han. Vi ventet på at en bil skulle kjøre forbi oss. «Jeg mener ikke å trenge meg på,» la han til. «Jeg tror bare at du bør få noen til å se på det såret.»

Han berørte ansiktet mitt, snudde litt på det for å se på kuttet, og igjen gikk det en sitring gjennom meg.

«Det går bra,» sa jeg rettet meg stramt opp i setet. «Jeg … hm … reiser i morgen,» stotret jeg. «Og jeg går til min egen lege når jeg kommer tilbake til Manhattan.»

Roy trakk på skuldrene igjen. «Gjør som du vil,» sa han og svingte til venstre mot Victory Inn.

Jeg stirret ut av vinduet og lurte på om jeg skulle nevne det kysset, si at jeg beklaget det. Jeg ville jo ikke at han skulle tro at … Jeg ville ikke at han skulle tro noe som helst.

«Jeg er lei for det som hendte for litt siden,» sa jeg.

Han satte opp et forbauset ansikt. «Du trenger ikke å be om unnskyldning. Fralandsstrøm er ikke til å spøke med. Det kan fort bli farlig når –»

«Nei, jeg mente ikke strømmen,» sa jeg idet han svingte inn til fortauet rett ved vertshuset. «Jeg mente det andre …» Jeg fikk meg ikke til å si ordet.

Han satte på håndbrekket og lente seg tilbake i setet. Hånden strøk over rattet. «Ikke tenk mer på over det,» sa han lett. «Det var bare et kyss.»

Hvis den replikken skulle gjøre godt, så gjorde den ikke det. Nå følte jeg meg såret i tillegg, som om det som hadde skjedd, ikke hadde betydd noe som helst for ham.

«Vet du hva,» utbrøt jeg. «Folk i Maine burde holde bryggene sine i bedre stand.» Jeg hørte at stemmen min lød skarp, men fortsatte. «Jeg kunne ha blitt alvorlig kvestet da jeg ramlet gjennom den greia.»

Roy så forundret på meg. Til slutt sa han: «Jeg er glad for at du ikke ble skadd – en dyktig svømmer som deg. Og jeg er glad for at jeg var der og kunne hjelpe deg.» Han slo ned solskjermen mot den skrå ettermiddagssolen som flommet gyllen inn over bilens forsete.

Jeg trodde først han bare tullet, men så så jeg at han var helt alvorlig.

«Men det er én ting folk i Maine kan,» sa han, og nå smilte han. «De kan lese. Så hvis du hadde lest på skiltet …»

Hva snakket han om? Folk i Maine som kunne lese? Hvilket skilt?

«Jeg kan også lese,» sa jeg og følte meg på defensiven nå, fordi jeg ikke fikk kontroll på den skarpe stemmen min. «Jeg har gått fire år på college, og etter det studerte jeg juss i tre år. Jeg har lest en hel del.»

«Juss.» Roy nikket langsomt, det så ut som han kom i tanker om noe.

«Ja, juss,» sa jeg med blikket festet på profilen hans. Den mørke skyggen av skjeggvekst hadde kanskje appellert til meg under andre omstendigheter i mitt gamle singelliv. Men akkurat nå begynte han å gå meg på nervene.

Han snudde seg mot meg igjen. «Så du er advokat.»

«Ja,» sa jeg.

«Og hva slags … saker driver du med da?»

«Jeg jobber med eiendom.»

«Jaha.» Han klødde seg på haken. «Så da vet du sikkert en del om hvor grensene går for allemannsretten?»

Vel, selvfølgelig visste jeg noe om allemannsretten, men det var ikke et saksområde jeg hadde befattet meg mye med.

«Ja,» sa jeg og rettet meg litt opp. «Jeg vet alt om allemannsretten. Det er jeg som er firmaets fremste på jussen i de sakene.»

En Toyota stanset tvers overfor oss, og Roy vinket føreren videre. «En ekspert på alle sider ved allemannsretten.» Han virket imponert. «Måtte du ta en egen eksamen for å bli det?»

En egen eksamen? For et latterlig spørsmål. «Nei, naturligvis må man ikke –» Jeg holdt opp da jeg så glimtet i øyet hans. Nå tullet han i hvert fall.

«Ok,» sa han. «Og med din bakgrunn, alle studiene og all ekspertisen din på allemannsretten og dens begrensninger, så så du likevel ikke skiltet om privat eiendom der nede ved bryggene? Eller, hvis du leste det, hvorfor gikk du ut der?»

Jeg ante ikke hvilket skilt han snakket om og hvorfor han drev og krysseksaminerte meg. En tynn strøm av vann sildret nedover ryggen min mens jeg vagt erindret at det hadde vært et skilt på stranden bortover mot bryggene. Hadde det virkelig stått PRIVAT EIENDOM? Kunne det det? Nei, det var ikke mulig, tenkte jeg. For i så fall var jeg ille ute. Da hadde han all rett til å kalle meg en premieidiot.

«Jeg så ikke noe skilt med privat eiendom,» sa jeg. «Hadde det vært et skilt, ville jeg sett det.»

Roy plukket litt tang fra buksebenet og slengte det ut av bilvinduet. «Kanskje du ikke la merke til det,» sa han. «Men det er faktisk et oppslag der. De holder på å bygge et nytt hus der. Jeg er med og bygger det, faktisk. Huset og bryggene er samme eiendom. Skiltet ble satt opp for å holde folk unna hele eiendommen.» Han så på meg. «Og bryggen spesielt.»

Jeg tittet ned på de sandete føttene mine igjen, og vanndammen rundt dem, mens jeg forsøkte å pusle bitene på plass. Igjen så jeg for meg bryggene og stranden. Og jo, nå så jeg skiltet, det var hvitt med svarte bokstaver. Og hva sto det? For svingende, det sto faktisk PRIVAT EIENDOM. Jeg følte meg med ett ille til mote. Jeg hadde oversett det fullstendig. Hvordan kunne jeg bare spasere rett forbi det og ut på bryggen? Jeg kjente meg ydmyket. Som erfaren svømmer skulle jeg ikke ha latt meg ta av strømmen, og som eiendomsjurist skulle jeg naturligvis ikke ha tråkket inn på annen manns eiendom. Jeg åpnet bilbeltet, og det lød et høyt klikk. Jeg kom ikke til å si det. Jeg ville aldri i livet innrømme det.

«Vet du hva,» sa jeg. Jeg hadde fortsatt ikke kontroll på stemmen, og nå hoppet den opp en hel oktav. «Du skulle bedt eieren sørge for bedre vedlikehold på eiendommen.» Det snurpet seg i halsen når jeg tenkte på bryggen. «Eierne skal være glade for at jeg ikke ble skadd,» messet jeg videre. «Eller drept.» Jeg pekte med en finger mot ham. «De kan saksøkes for den bryggen. Den skulle vært revet.»

Der fikk han, tenkte jeg, og en klump våt sand frigjorde seg fra håret mitt og datt ned i fanget.

Roys ansikt beveget seg knapt, bortsett fra noe ved øynene og i munnvikene som sa meg at han moret seg. Jeg skuffet sanden fra shortsen og ned på gulvet.

Han stirret først på gulvet og så på meg. «De bryggene skal rives. Det er derfor det er satt opp en port.»

«Men porten var ikke låst,» sa jeg. Jeg kjente en brennende smerte fra såret på haken.

«Det skal den være.»

«Sikkert, men den var ikke det. Hvordan kunne jeg gått gjennom den hvis den ikke var åpen?»

Det så ut som han skulle si noe, men jeg buste videre. «En ting til. Kanskje du skulle be eierne om å sette skiltet foran bryggen, og ikke midt ute i sanden.» Der hadde jeg et godt poeng. Skiltet måtte stå på rett plass.

Han snudde seg mot meg igjen, og denne gangen var det ingen tvil – han smilte, et skjevt, lite smil som fikk meg til å føle at han var katten og jeg musa. «Åh,» sa han. «Så du så skiltet, da.»

Å skitt, der gikk jeg i min egen felle! Denne mannen var frekk inntil det avskyelige. Jeg kjente varmen bak øynene og forsto at jeg holdt på å begynne å gråte. Det skulle han ikke få se. Jeg åpnet bildøren og kløv ut av det søkkvåte setet.

«Takk for turen,» sa jeg kjekt mens jeg holdt tårene tilbake. Jeg slamret igjen bildøren og begynte å gå mot inngangen til vertshuset. Så ropte Roy.

«Ellen. Hei, Ellen.» Hodet hans stakk ut av vinduet på passasjersiden. Stemmen var alvorlig og blikket fast, helt uten spor av morskapen han hadde vist for litt siden. Ålreit. La ham si det han vil si. Jeg gikk tilbake mot bilen.

«Jeg tenkte bare det ville interessere deg,» sa han. «Det er salg på Bennett Marine Supply.» Smilet kom tilbake, og øynene hans lyste. «Tretti prosent på redningsvester.»