andre utgivelser

Hinsides lystprinsippet, 2011

Totem og tabu: noen overensstemmelser mellom
villes og nevrotikeres sjeleliv, 2013

Mannen Moses og den monoteistiske religion, 2015

Til innføring i narsissismen, 2019

Sigmund Freud

Massepsykologi og jeg-analyse

*

En illusjons
fremtid

Oversettelse ved

Christian Heyerdahl

Etterord av

Eivind Tjønneland

Massepsykologi og
jeg-analyse

I

Innledning

Motsetningen mellom individualpsykologi og sosial- eller massepsykologi, som ved første blikk kan virke svært betydningsfull, fremstår ikke like skarpt avgrenset på nærmere hold. Individualpsykologien er riktignok konsentrert om enkeltmennesket og undersøker med hvilke midler dette prøver å få tilfredsstilt sine driftsimpulser, men den kommer bare sjelden, under visse unntaksbetingelser, i en posisjon hvor den kan se bort fra enkeltindividets forhold til andre individer. I den enkeltes sjeleliv kommer ofte den andre i betraktning som forbilde, som objekt, som hjelper og som motstander, og individualpsykologien er følgelig i utgangspunktet samtidig også sosialpsykologi i denne utvidede, men tvers igjennom berettigede forstand.

Den enkeltes forhold til sine foreldre og søsken, til sitt kjærlighetsobjekt og til sin lege, altså alle de forhold som hittil har vært blant de foretrukne gjenstandene for psykoanalytisk undersøkelse, kan gjøre krav på å anerkjennes som sosiale fenomener. Dette i motsetning til visse andre prosesser, som vi kaller narsissistiske, og der tilfredsstillelsen av driftene unndrar seg innflytelse fra andre personer eller avstår fra dem. Motsetningen mellom de sosiale og de narsissistiske – Bleuler ville kanskje si: autistiske – sjelelige handlingene faller altså fullstendig innenfor individualpsykologiens område, og er ikke egnet til å avgrense den fra sosial- eller massepsykologien.

I de nevnte forholdene til foreldre og søsken, kjæreste, venn og lege opplever den enkelte alltid bare innflytelse fra én eneste person eller et lite antall personer, som alle har fått en sterk betydning for ham eller henne. Det er nå blitt vanlig å se bort fra disse forholdene når man snakker om sosial- eller massepsykologi. I stedet undersøker man hvordan et stort antall personer, som vedkommende gjennom et eller annet er knyttet til, påvirker enkeltpersonen samtidig. Massepsykologien behandler altså enkeltmennesket som medlem av en stamme, et folk, en kaste, en stand, en institusjon eller som bestanddel i en menneskegruppe som har organisert seg til masse på et visst tidspunkt i en viss hensikt. Når man bryter opp en naturlig sammenheng på denne måten, er det nærliggende å se på fenomenene som viser seg under disse spesielle betingelsene som uttrykk for en særlig form for ikke-reduserbar drift: den sosiale driften – herd instinct, group mind – som ikke kommer til uttrykk i andre situasjoner. Her tillater vi oss en innvending. Vi tror ikke en faktor som antallet kan ha så stor betydning at den alene vekker en ny drift som ellers ikke er aktiv i menneskenes sjeleliv. Derfor ser vi i stedet for oss to andre muligheter: at den sosiale driften ikke er noe opprinnelig og ureduserbart, og at den fra begynnelsen av dannes i en engere krets, som for eksempel familien.

Massepsykologien består, selv om den er i sin spede begynnelse, av en mengde enkeltproblemer vi ennå ikke har oversikt over. De stiller granskeren overfor utallige oppgaver, som ikke engang er særlig klart avgrenset. Bare å gruppere de forskjellige formene for massedannelse og beskrive de psykiske fenomenene de uttrykker, krever en betydelig grad av observasjon og fremstillingsevne, og har allerede gitt opphav til en rikholdig litteratur. Den som måler denne lille boken opp mot omfanget av massepsykologilitteraturen, vil uten videre kunne anta at det bare er ganske få punkter av hele stoffet som skal behandles her. Faktisk er det heller ikke mer enn et par spørsmål som psykoanalysens dybdeforskning har vist særlig interesse.

II

Le Bons skildring av
massesjelen

Fremfor å begynne med en definisjon, virker det mer hensiktsmessig å innlede med en oversikt over fenomenene som skal undersøkes, og trekke ut noen særlig påfallende og karakteristiske fakta som undersøkelsen kan ta for seg. Vi kan oppnå begge deler ved et utdrag av Le Bons med god grunn berømte bok Psychologie des foules [1895].1

La oss nok en gang få sakforholdet klart: Hvis psykologien, som undersøker et enkeltmenneskes anlegg, driftstilbøyeligheter, motiver og hensikter frem til dets handlinger og i forholdet til de nærmeste, hadde klart å løse sin oppgave fullstendig og gjort alle disse sammenhengene dagklare, ville den plutselig stå foran en ny uløst oppgave. Den måtte forklare den overraskende kjensgjerning at dette individet, som man nå hadde klart å forstå, under en bestemt betingelse føler, tenker og handler annerledes enn forventet, og at denne betingelsen er innlemmelsen i en menneskemengde som har fått egenskapen av en «psykologisk masse». Hva er nå en «masse», og hvordan får den evne til å påvirke den enkeltes sjeleliv på en så avgjørende måte, og hva består den i, den sjelelige forandringen som påtvinges enkeltmennesket?

Det er svaret på disse tre spørsmålene som er den teoretiske massepsykologiens oppgave. Den beste måten å gripe den an på, er å starte med det tredje spørsmålet. Det er ved å observere hvordan enkeltmennesket endrer reaksjonsmåte at massepsykologien får sitt stoff; forut for ethvert forklaringsforsøk trenger man en beskrivelse av det som skal forklares.

Med dette vil jeg la Le Bon få komme til orde. Han sier (s. 13): «Det merkeligste ved en psykologisk masse er dette: Samme hva slags individer den er satt sammen av, hvor like eller ulike i livsførsel, yrke, karakter eller intelligens, kommer de gjennom den omstendighet at de er omformet til masse, i besittelse av en kollektivsjel som får dem til å føle, tenke og handle på en helt annen måte enn noen av dem ville føle, tenke og handle på egen hånd. Det finnes ideer og følelser som bare opptrer eller omsettes til handling blant individer som er forenet til en masse. Den psykologiske massen er et provisorisk vesen som består av heterogene elementer som for et øyeblikk har forbundet seg med hverandre, nøyaktig slik cellene til en organisme ved å forene seg med hverandre, skaper et nytt vesen, med helt andre egenskaper enn enkeltcellene.»

Idet vi tar oss den frihet å avbryte Le Bons fremstilling med våre randbemerkninger, vil vi hevde følgende: Når individene i en masse blir forbundet til en enhet, må det jo være noe som binder dem til hverandre, og dette bindemiddelet kan være nettopp det som er karakteristisk for massen. Le Bon besvarer imidlertid ikke dette spørsmålet; han går inn på individets forandring i massen og beskriver den med uttrykk som stemmer godt overens med grunnforutsetningene i vår dybdepsykologi.

(S. 14.) «Det er lett å fastslå i hvilken grad et individ i massen er forskjellig fra det isolerte individet, men mindre lett å finne årsaken til denne forskjellen.

For i det minste å komme på sporet av disse årsakene, må man først minne seg på den moderne psykologiens innsikt om at ubevisste fenomener spiller en dominerende rolle ikke bare i organisk liv, men også i intellektuelle funksjoner. Det bevisste åndsliv utgjør bare en ganske liten del i forhold til det ubevisste sjeleliv. Den fineste analyse, den skarpeste observasjon klarer bare å finne et lite antall av sjelelivets bevisste2 motiver. Våre bevisste handlinger trer frem fra et ubevisst substrat, som særlig er skapt gjennom arv. Dette består av utallige nedarvede spor som til sammen utgjør rasens sjel. Bak de motivene vi innrømmer for våre handlinger, finnes utvilsomt de hemmelige grunnene som vi ikke vil vedkjenne oss, men bak disse igjen ligger det noen enda hemmeligere som vi ikke engang kjenner til. Flertallet av våre hverdagshandlinger er bare følgene av skjulte motiver vi ikke oppfatter.»

I massen, hevder Le Bon, blir den enkeltes individuelle ervervede trekk utvisket, og dermed forsvinner deres egenart. Det rasemessig ubevisste trer frem; det heterogene går under i det homogene. Vi vil si at den psykiske overbygningen som har utviklet seg på så forskjellige måter hos den enkelte, blir fjernet, og det ubevisste fundamentet, som er likt hos alle, blir blottlagt.

På denne måten får masseindividet en gjennomsnittlig karakter. Le Bon finner imidlertid at den viser nye egenskaper som den ikke hadde tidligere, og prøver å finne grunnen til det i tre forskjellige momenter.

(S. 15.) «Den første av disse grunnene er at individet i massen, ved mengdens blotte eksistens, får en følelse av uovervinnelig makt som gjør det mulig å slippe løs drifter som det måtte ha lagt bånd på alene. Det blir desto mindre grunn til det når ansvarsfølelsen som ellers alltid holder individene tilbake, fullstendig forsvinner i massens anonymitet og derav følgende uansvarlighet.»

Fra vårt standpunkt ville vi lagt mindre vekt på at nye egenskaper dukker opp. Det er tilstrekkelig å si at individet i massen opplever betingelser som gjør det mulig å kaste av seg fortrengningen av de ubevisste driftsimpulsene. De tilsynelatende nye egenskapene som da viser seg, er nettopp uttrykk for dette ubevisste, der alt ondt i menneskesjelen ligger i kim – at samvittigheten eller ansvarsfølelsen forsvinner under slike omstendigheter, har vi ikke vanskelig for å forstå. Vi har allerede tidligere hevdet at kjernen i den såkalte samvittighet er «sosial angst».3

(S. 16.) «En annen årsak, smitten, bidrar også til at massen ytrer spesielle kjennetegn, og gir den også dens retning. Smitten er et fenomen som er lett å konstatere, men vanskelig å forklare, og som man må regne blant de fenomenene av hypnotisk art som vi straks skal undersøke. I mengden er alle følelser, alle handlinger smittsomme, og det i en slik grad at individet svært lett vil ofre sine personlige interesser til fordel for den felles interesse. Det er denne evnen, som står stikk i strid med dets natur, som mennesket har bare som massebestanddel.»

Vi skal senere bruke denne siste setningen til å begrunne en viktig antagelse.

(S. 16.) «Den tredje, og viktigste, årsaken forutsetter at individene som er forenet i massen, har særlige egenskaper som står i rak motsetning til egenskapene hos det isolerte individet. Jeg snakker her om suggestibiliteten som den nevnte smitteeffekten for øvrig bare er en virkning av.

For å forstå dette fenomenet må vi få klart for oss visse nye oppdagelser i psykologien. Vi vet nå at et menneske ved hjelp av forskjellige prosedyrer kan bli satt i en slik tilstand at det, etter å ha mistet hele sin bevisste personlighet, kan adlyde alle påvirkninger fra den som har berøvet det bevisstheten om egen personlighet, og begå handlinger som står i den skarpeste kontrast til dets karakter og vaner. Nå synes flere grundige observasjoner å vise at et individ som en viss tid har befunnet seg i en aktiv masse – enten dette skyldes utdunstninger fra massen selv eller en annen ukjent årsak – befinner seg i en særtilstand som sterkt nærmer seg den hypnotisertes fascinasjon under innflytelse av hypnotisøren […] Den bevisste personligheten er fullstendig borte; vilje og skjelneevne mangler; alle følelser og tanker er orientert i retningen hypnotisøren har valgt.

Omtrent slik forholder det seg også med tilstanden til et individ som tilhører en psykologisk masse. Det er seg ikke lenger sine handlinger bevisst. Akkurat som når man blir hypnotisert, kan det at visse evner oppheves, føre til at andre trer sterkere frem. Under suggesjonens innflytelse får man en uimotståelig trang til å gjøre bestemte handlinger. Og disse uhumskhetene er enda mer uimotståelige i massen enn under hypnosen, fordi suggesjonen, som er den samme for alle individene, vokser gjennom gjensidighet.»

(S. 17.) «Hovedtrekkene ved et individ som befinner seg i massen er altså: bortfall av bevisst personlighet, dominans av den ubevisste personlighet, tanker og følelser rettes i samme retning gjennom suggesjon og smitte, tendens til hemningsløs virkeliggjøring av de suggererte ideene. Individet er ikke lenger seg selv; det er blitt en viljeløs automat.»

Jeg har gjengitt dette sitatet så utførlig for å understøtte at Le Bon ikke bare foretar en sammenligning. Han forklarer individets tilstand i massen med at det faktisk er hypnotisert. Vi har ikke til hensikt å motsi dette, men vil bare fremheve at de to siste årsakene til at enkeltmennesket endrer seg i massen, smitten og den forhøyede suggestibiliteten, åpenbart ikke er av samme type, ettersom smitten også skal være et tegn på suggestibilitet. Heller ikke virkningen av de to momentene synes å være skarpt adskilt i Le Bons tekst. Kanskje kan vi best tolke dette sitatet slik: Vi regner smitten som virkningen enkeltmedlemmene av massen utøver på hverandre, mens suggesjonsfenomenene i massen, som likestilles med hypnotiske fenomener, henviser til en annen kilde.

Men hvilken? Det må fremstå for oss som en betydelig mangel at et av hovedelementene i denne tilpasningen, nemlig personen som trer i hypnotisørens sted overfor massen, ikke nevnes i Le Bons fremstilling. Likevel foretar han et skille mellom denne fascinerende påvirkningen, som han lar ligge i mørket, og den smittende virkningen som enkeltpersonene utøver på hverandre, og som forsterker den opprinnelige suggesjonen.

Et enda viktigere synspunkt for å kunne dømme om masseindividet (s. 17): «Videre vil den blotte tilhørigheten til en organisert masse føre mennesket flere trinn nedover sivilisasjonsstigen. På egen hånd var dette kanskje et dannet individ; i massen er det en barbar, altså et driftsvesen. Det har samme spontanitet, heftighet, villhet, entusiasme og heroisme som et primitivt vesen.» Han dveler deretter særlig ved den reduserte intellektuelle kapasiteten den enkelte opplever ved å gå opp i massen.4

La oss nå forlate enkeltindividet og vende oss til massesjelen, slik Le Bon beskriver den. Det finnes ikke noe trekk i den en psykoanalytiker vil ha vanskelig for å avlede eller plassere. Le Bon viser oss veien selv, ved å henvise til likhetene med sjelelivet til primitive mennesker og barn.

Massen er impulsiv, foranderlig og påvirkelig. Den styres nesten utelukkende av det ubevisste.5 Impulsene som massen adlyder, kan alt etter omstendighetene være edle eller grusomme, heroiske eller feige. Uansett er de så uimotståelige at ikke noe personlig, ikke engang interessen for selvoppholdelse gjør seg gjeldende (s. 20). Den har ikke planlagt noe. Selv om den skulle ha et sterkt ønske om noe, varer det ikke lenge den har ingen viljestyrke. Den tåler ingen forsinkelse mellom begjæret og oppfyllelsen av det. Den har en følelse av allmakt, for individet i massen forsvinner begrepet om det umulige.6

Massen er overordentlig påvirkelig og godtroende, den er kritikkløs, noe usannsynlig eksisterer ikke for den. Den tenker i bilder som frembringer hverandre assosiativt, på samme måte som når den enkelte fantaserer fritt, og har ingen fornuftig instans som måler disse tankene opp mot virkeligheten. Massens følelser er alltid svært enkle og svært overdrevne. Massen kjenner altså verken til tvil eller uvisshet.7

Den går straks til ytterligheter, den uttalte mistanken forvandler seg øyeblikkelig til uomstøtelig visshet, en kime av antipati blir til vilt hat (s. 32).8

Med sin trang til det ekstreme kan massen heller ikke hisses opp uten overdrevne midler. Den som vil påvirke den, trenger ingen logisk avveining av argumentene, den må male med bred pensel, overdrive og alltid gjenta det samme.

Ettersom massen ikke er i tvil om hva som er sannhet eller løgn, og derved er seg bevisst sin store kraft, er den like intolerant som den er autoritetstroende. Den respekterer makten, og lar seg bare i liten grad påvirke av det gode, som den oppfatter som en form for svakhet. Det den krever av sine helter, er styrke, endog voldelighet. Den vil beherskes og undertrykkes og frykte sine herrer. Den er grunnleggende sett konservativ og føler dyp avsky for alle nyheter og fremskritt, og ubegrenset ærefrykt for tradisjonen (s. 37).

For å vurdere massens moral på riktig måte, må vi ta i betraktning at alle individuelle hemninger faller bort hos masseindividet, og at alle grusomme, brutale, destruktive instinkter som slumrer som en levning fra urtiden i den enkelte, vekkes til fri driftstilfredsstillelse. Men når massene er under innflytelse av suggesjonen, er de også i stand til å oppfylle høye krav til forsakelse, uegennytte, hengivelse til et ideal. Mens den personlige fordel er omtrent den eneste drivkraften for et isolert individ, er dette sjelden fremherskende hos massene (s. 39). Mens massen alltid er på et lavere intellektuelt nivå enn enkeltmennesket, kan dens etiske nivå stige langt høyere, og likeledes synke langt lavere enn hos enkeltmennesket.

Enkelte andre trekk ved Le Bons karakteristikk viser at det er berettiget å identifisere massesjelen med sjelen til primitive mennesker. Hos massene kan de mest motsigelsesfylte ideer leve side om side i fred og fordragelighet, uten at de logiske motsetningene skaper noen konflikt. Det samme er imidlertid tilfellet i det ubevisste sjelelivet til enkeltpersoner, barn og nevrotikere, slik psykoanalysen allerede har påvist.9

I takt med barnets utvikling til moden voksen, inntrer det i det hele tatt ofte en stadig mer omfattende integrasjon av personligheten, til en forening av de enkeltstående driftene og målsetningene som er oppstått uavhengig av hverandre. Den analoge prosessen på seksuallivets område har vi lenge kjent til som en forening av all seksualdrift til endelig genital organisasjon.10 At denne foreningen av jeget for øvrig kan føre til samme forstyrrelser som foreningen av libidoen, går frem av flere svært kjente eksempler, som for eksempel naturforskeren som er blitt bibeltroende.

I tillegg er massen underlagt ordenes i sannhet magiske makt, som fremkaller de frykteligste stormer i massesjelen, og som også kan roe den (s. 74). «Visse ord og fraser lar seg ikke bekjempe med fornuft og argumenter. Man uttaler dem med andakt foran massene, og straks legger ansiktene seg i høytidelige folder og hodene bøyer seg. De blir av mange betraktet som naturkrefter eller overnaturlige makter» (s. 75). Man trenger bare å tenke på navnetabuene og de magiske kreftene man tillegger navn og ord blant primitive folkeslag.11

Og endelig: Massene har aldri kjent noe savn etter sannhet. De krever illusjoner de ikke kan unnvære. Det irreelle har alltid forrang for det reelle, det uvirkelige påvirker dem nesten like sterkt som det virkelige. De viser en tydelig tendens til ikke å skille mellom de to (s. 47).

Denne fantasilivets dominans og illusjonen som bæres oppe av uoppfylte ønsker, har vi vist er avgjørende for nevrosenes psykologi. Vi oppdaget at for en nevrotiker er det ikke den vanlige objektive, men den psykiske realiteten som betyr noe. Et hysterisk symptom baserer seg på fantasi i stedet for på gjentatte virkelige opplevelser, en tvangsnevrotisk skyldbevissthet skyldes eksistensen av en ond hensikt som aldri blir realisert. Som i drøm og under hypnose må sannheten vike for styrken i den affektive ønsketenkningen.

Det Le Bon sier om føreren av massen, er mindre uttømmende og lar ikke lovmessigheten skinne så tydelig igjennom. Han mener at så snart levende vesener er samlet i et visst antall, enten det er dyr eller mennesker, underkaster de seg instinktivt autoriteten til et overhode (s. 86). Massen er en føyelig flokk som aldri kan leve uten en herre. Den har en slik tørst etter å adlyde at den underordner seg enhver som utnevner seg til dens overhode.

Selv om massens behov kommer føreren i møte, må han likevel tiltale dem gjennom personlige egenskaper. Han må selv være grepet av sterk tro (på en idé) for å vekke tro i massen, han må ha en sterk, imponerende vilje som den viljeløse massen kan ta imot fra ham. Le Bon omtaler så de forskjellige typene førere og midlene de bruker for å påvirke massen. Alt i alt lar han førerne få sin betydning gjennom ideene massen selv er fanatisk opptatt av.

Disse ideene, så vel som førerne, tilskriver han i tillegg en hemmelighetsfull uimotståelig makt han kaller «prestisje». Prestisjen er en form for herredømme et individ, et verk eller en idé utøver over oss. Den lammer all vår evne til kritikk og fyller oss med beundring og aktelse. Den burde kunne fremkalle en følelse som minner om fascinasjonen under hypnosen (s. 96).

Han skiller mellom ervervet eller kunstig og personlig prestisje. Den første er noe en person kan få gjennom navn, rikdom og anseelse, mens synspunkter, kunstverker o.l. kan få det gjennom tradisjon. Siden dette uansett er noe som griper tilbake til fortiden, vil det ikke gi særlig forståelse omkring denne gåtefulle innflytelsen. Den personlige prestisjen hefter ved få personer, som ved hjelp av denne blir til førere, og fører til at alle adlyder dem som om de var under innflytelse av en magnetisk trolldom. Men all prestisje er også avhengig av suksess, og går tapt ved fiasko (s. 105).

Man får ikke inntrykk av at Le Bon lykkes med å formidle førerens rolle og prestisjens betydning på en måte som er helt på nivå med den glimrende beskrivelsen av massesjelen.

1 Her etter oversettelse av Rudolf Eisler, annet opplag 1912.

2 I Freuds Gesammelte Werke (1940) gjøres det i en fotnote oppmerksom på at Le Bon skriver inconscients (ubevisste).

3 En viss forskjell mellom Le Bons og vårt syn går ut på at hans begrep om det ubevisste ikke stemmer helt overens med psykoanalysens. Le Bons ubevisste inneholder fremfor alt rasesjelens dypeste kjennetegn, som egentlig ikke kommer i betraktning for psykoanalysen. Vi avviser riktignok ikke at jegets kjerne, som tilhører menneskesjelens «arkaiske arv», er ubevisst, men vi skiller i tillegg mellom denne og det «ubevisst fortrengte», som er gått ut av en del av denne arven. Dette begrepet om det fortrengte mangler hos Le Bon. Hva gjelder forholdet mellom samvittighet og «sosial angst», se en lignende bemerkning i «Zeitgemäßes über Krieg und Tod» (1913 b), over, s. 40; se også den redaksjonelle anmerkningen til denne.

4 Se Schillers distikon:

Den man ser for seg selv, kan virke klok og forstandig

Kommer de in corpore, er det en tosk du ser.

5 Le Bon bruker ordet «ubevisst» riktig i deskriptiv forstand, der det ikke bare betyr det «fortrengte».

6 Jf. Totem og tabu 1912–13 (2013), III, ‘Animisme, magi og tankens allmakt’.

7 I drømmetydningen, som vi jo skylder vår beste kunnskap om det ubevisste sjeleliv, lyder vi den tekniske regelen at vi ser bort fra tvil og usikkerhet i drømmefortellingen, og behandler alle elementer i den manifeste drømmen som like sikre. Vi regner tvil og usikkerhet for å skyldes sensuren drømmearbeidet blir underkastet, og går ut fra at de primære drømmetankene ikke kjenner tvil og usikkerhet som kritiske arbeidsmåter. Som innhold kan de naturligvis, som alt annet, forekomme i de dagsrestene som fører til drømmen. (Se Drømmetydning II, s. 7).

8 Følelsesuttrykk som stiger til det ekstreme og grenseløse hører også til i barns affektivitet og dukker opp igjen i drømmelivet, hvor en liten ergrelse fra dagens hendelser kan komme til uttrykk som et dødsønske mot den skyldige personen, eller en antydning til en fristelse kan bli til en forbrytersk handling i drømmen, takket være det underbevisstes fremherskende tendens til isolering av de enkelte følelsesopplevelsene. Dr. Hanns Sachs har kommet med en treffende bemerkning om denne kjensgjerningen: «Det drømmen har gjort oss kjent med når det gjelder forholdet til nåtiden (realiteten), vil vi senere også oppsøke i vår bevissthet, og da må vi ikke bli forundret dersom uhyret vi så under analysens forstørrelsesglass, viser seg å være et lite infusjonsdyr.» (Drømmetydning II, s. 318.) [Se også Sachs, 1912, 569.]

9 Hos små barn kan for eksempel ambivalente følelser til deres nærmeste leve lenge side om side, uten at den ene følelsen hindrer den motsatte i å komme til uttrykk. Hvis det så til slutt kommer til konflikt mellom de to, blir den ofte løst ved at barnet skifter objekt og forskyver en av de ambivalente oppfatningene over på et erstatningsobjekt. Også under utviklingen av en nevrose hos voksne kan man ofte oppleve at en undertrykt følelse fortsetter sin eksistens en lang stund gjennom ubevisste eller bevisste fantasier. Innholdet i denne følelsen er selvsagt stikk i strid med de dominerende bestrebelsene, uten at motsetningen resulterer i noe inngrep fra jeget som har forkastet den. Fantasien blir tolerert en god stund, til det plutselig, vanligvis som følge av en intensivering av den affektive besettelsen, bryter ut en konflikt mellom den og jeget, med alle de følger det kan få.

10 Seksualteorien, no. utg. ved Brynjulf Jensen, J.W. Cappelens Forlag 1966, s. 60.

11 Se Totem og tabu.