Knut A. Braa

Fastball

Originalens tittel: Fastball
© Copyright 2024 Knut Arnljot Braa

Omslagsdesign: Knut Gangåssæter, www.doghouse.no
Bearbeidelse og tilrettelegging til e bok: Marta Dec

ISBN: 978-82-8073-014-5

Det må ikke kopieres fra denne boken i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering som er inngått med Kopinor.

Alle henvendelser om rettigheter til denne bok stiles til:
knut@braa.net
www.knutbraa.no
www.braa.net

Til minne om
Alexandria (Alex) Mary Watters
1957–2005
som kjempet så hardt

Fastball

Uttales/fa:stbaal/– engelsk (kode-)ord. Brukt av spesialstyrker for å beskrive akutte, ikke planlagte operasjoner hvor man trenger inn i bygninger. Vanligvis trener SAS (engelske spesialstyrker) med en fullskalamodell av målet laget av overdimensjonerte legoliknende klosser i en enorm hangar ved hovedkvarteret ved Herenford.

Trafficking

Uttales/traff:ikking/– engelsk ord som beskriver salg, kjøp og utnyttelse av mennesker som handelsvare. Begrepet omhandler også salg av organer fra voksne og barn.

Fullstendig ordliste på slutten av boka.

Forord

Denne historien utspiller seg sommeren 2006, nesten sju år etter at Nato avsluttet den 78 dager lange bombingen av Serbia. Boken handler ikke om Balkan-krigene, men om det som skjedde etter konflikten. Fastball gir et mulig svar på hvorfor Vesten fremdeles leter etter Balkans krigsforbrytere, og hvorfor de kriminelle nettverkene fikk vokse nærmest fritt etter 1999. Fastball er også historien om hvilken rolle norske myndigheter og norske hemmelige tjenester spiller i Europas stadig voksende narkotika- og trafficking-industri.

Boken er fiksjon, men i stor grad basert på fakta om Norges hemmelige tjenester, Forsvarets spesialkommando og hvordan Clintonadministrasjonen sammen med Europas politikere lyktes med sin plan for oppløsningen av Slobodan Milosevic’ Stor-Serbia.

Verdenserklæringen om menneskerettigheter, artikkel fem:
Ingen må utsettes for tortur eller grusomheter, umenneskelig
eller nedverdigende behandling eller straff.

«Pappa,» sa hun etter å ha lest om Madeleine, den engelske jenta som forsvant i Portugal.
«Ville du ha lett etter meg hvis jeg ble kidnappet?»
«Til verdens ende,» sa han.
Og han visste at hun ikke forsto hva han egentlig mente.
Andrea, 11 år, Las Palmas flyplass, kl. 13.05, 12. mars 2009

Innledning

BELFAST 1976

Falls road. Shankhill road. To gater, to verdener. På den ene siden protestantene, på den andre, litt lenger ned – katolikkene. Kampene hadde vart i flere timer den ettermiddagen. Skuddvekslingene hadde bølget frem og tilbake. Noen ganger i serier, andre ganger enkeltskudd. Omtrent som når noen laget popkorn. Hun hadde fått alle de tre ungene ned i kjelleren og opparbeidet seg et sinne mot mannen sin fordi han hadde valgt akkurat denne dagen for å dra til sentrum. Hun roet seg etter hvert. Visste at ektemannen hadde det verre enn henne, uvitende som han var om hvordan det gikk med dem. Minstemann begynte å sutre. Sulten gnog, og det var varmt i kjelleren. Hun lurte på om hun skulle ta sjansen på å gå opp i kjøkkenet. Det ble lenger og lenger mellom hvert skudd. Bare et og annet smell i det fjerne.

Hun sto på kjøkkenet da hun så ham. Hun hadde ventet på at vannet skulle bli kaldt nok til å fylle muggen med bringebærsaft. Smørbrødene lå klare bak henne. En lang rapende skuddsalve fikk kråkene på det flate taket på BP-stasjonen til å lette som en stor svart skygge. Gjennom kjøkkenvinduet kunne hun se en bit av den grå trappen foran huset. En sykkel lå henslengt og ensom. Tre meter lenger nede endte grusgangen i en jernport. Til venstre sto det gråhvite plankegjerdet som skilte rekkehuset deres fra naboens eiendom. Hun visste at to planker i gjerdet var løse nederst, slik at ungene kunne vippe dem opp og smette under. De orket ikke å gå ut porten når de skulle til hverandre.

Først trodde hun at det var en hund. Et av de skabbete dyra som rekte gatelangs og la igjen illeluktende klumper i hagene fordi folk aldri var ute og kunne jage dem. Vinden hadde tatt tak, og porten begynte å slå rytmisk. Hun kjente med fingeren på vannet, holdt muggen under og fylte opp. Blikket søkte automatisk ned mot porten da den slo enda en gang.

Soldaten så ut som en filledukke. Overkroppen lå inn over fortauet og bena stakk ut i veien. Han så ut som om han hadde vært på vei inn gjennom porten, men hadde ombestemt seg. Hjelmen lå ved siden av ham. Geværet så hun ikke. Vinden rusket i det svarte håret hans. Vannet skvulpet ut av muggen, hun skvatt til og satte den fra seg på benken. Rådvill.

Det neste hun merket var lukten av korditt da hun skrevet over den veltede sykkelen. Hun stoppet et øyeblikk utenfor porten. Så seg rundt. Det var stille. Ingen mennesker, ingen skudd. Ikke engang kråkenes hese skrik kunne hun høre lenger. Bare vinden.

Soldaten levde. Han ynket seg. Hun knelte ved siden av ham, tok tak i hodet, løftet det opp i fanget sitt, strøk ham over håret og visste ikke hva hun skulle gjøre. Det første skuddet hadde slått inn lavt, uten egentlig å gjøre stor skade. En jevn strøm av blod rant ned på asfalten. Hun så blodet samle seg i håndflaten. Lukten var søtlig. Gutten åpnet øynene og så på henne. Hun brukte forkleet sitt og gjorde et forsøk på å dytte det inn mot såret.

Det andre skuddet drepte ham. Hun hørte ikke smellet, men kjente snerten fra prosjektilet og rykket i kroppen hans. Piskesmellet var så høyt at det virket som om verden plutselig gikk i halv fart en stund. Hun så mot hodet til soldaten og la merke til at det svarte håret var borte. Sammen med resten av hodeskallen. Hun forsøkte å klarne hjernen og vendte blikket først nedover gaten, deretter oppover. Hun myste som om øynene så gjennom grumsete vann. Så klarnet vannet. Mannen sto femti meter unna, og hun visste plutselig at hun ikke burde gått ut for å hjelpe soldaten.

Han kom om kvelden. Bilen sto utenfor med motoren i gang. Hun hadde visst at han ville dukke opp. Ungene var plassert hos naboen ved siden av. Ektemannen var ikke kommet hjem ennå. Hun hadde vel et håp om å snakke seg ut av det. Han var ikke uvennlig, men heller ikke innstilt på diskusjon. Du er hjemme igjen før ni, sa han, og hun lot seg overtale da hun så legitimasjonen han viste henne.

Det skulle gå tretti år før kvinnen ble funnet.

Juli 2006

ELFENBENSKYSTEN, AFRIKA

Mannen som skulle dø, hadde ligget våken hele natten og ventet på at de skulle hente ham. Han hadde fulgt sirissenes sang nede fra elvebredden. Av og til hørte han det dype brølet fra en jaktende løve ute på savannen. Det var noe levende ved lydene. Noe vakkert, som om de hadde farger. Brunt, blått og dypt, dypt rødt. Samme farge som blodet som ble spilt på de store gresslettene i løpet av natten, eller hver gang det var en eksekusjonspelotong på gressplenen ved elvebredden, der de dømte ble tilbudt den siste klisjéaktige sigaretten. De fleste takket ja, selv om de ikke røykte. I et slikt øyeblikk tok de imot alt som ble tilbudt dem. De døde gjerne hostende og svimle. Mens urinen rant, ba de til en eller annen Gud.

Utpå natten begynte det å blåse. En evigvarende vind som hadde tilbakelagt tusenvis av kilometer over det flate landskapet og brakt med seg luktene fra et helt kontinent. Nå kom den inn i cella hans og vannet ut den emne lukten av urenslighet. Utpå morgenen hørte han lydene fra landsbyen. Skramling fra gryter, ungeskrik, noen som kjeftet eller snakket sammen. Han kjente ikke språket godt nok til å skille lydene fra hverandre. Noen sang. Det kunne han høre. En kvinne. Flere stemte i. En god sang. Rolig, melodiøs. Afrikansk. Den steg og sank med vinden, og sammen med lukten fra savannen gjorde den at han kunne lukke øynene og være et helt annet sted. Litt senere nådde lydene fra fengslet ham. Han reiste seg, gikk bort til et vaskefat og gjorde seg klar. Brevet lå ved siden av brillene hans. De hadde latt ham beholde dem. Han leste det enda en gang, men kunne det utenat. Det sto slik det skulle stå. Nederst i gangen hørte han smellene fra observasjonslukene som ble åpnet og lukket. Det skramlet. Frokosten ble levert.

«Hei, hvite mann.» Ulvegliset til gamle Madiba kunne sees gjennom den fem centimeter høye og tjue centimeter brede sprekken. Akkurat lang nok til at man kunne skyve et brett med mat gjennom.

«Hei selv, gamle mann.»

Madiba hadde vært i fengslet i årevis. Ingen visste hva han satt inne for. Ikke visste han det helt selv lenger, heller. De hadde fått god kontakt. En hvit mann på dette stedet var ikke vanlig, og som regel ville han ha fått problemer i et fengsel som stort sett var fylt opp med landets egne mørkhudede borgere. Men Madiba hadde beskyttet ham. De utvekslet tjenester. Mannen hadde lært Madiba å lese, Madiba sørget for at ingen plaget ham.

«Mat, hvite mann?»

Han tok imot og grøsset da han så den uappetittlige bønnestuingen som lå blekgrønn på blikkfatet. Ikke noe valgfritt siste måltid her, nei, tenkte han. Her spiste du det du fikk servert, eller du kunne la være.

«Alt i orden?» Spørsmålet var retorisk. Madiba ble stående med luka åpen. Brevet hadde gått ut under metallplaten idet maten ble skjøvet inn.

«Nå er alt i orden, Madiba»

Det gikk noen sekunder. De brune, blodskutte øynene til Madiba kunne sees i spalten. De var nesten svarte. «Lykke til, min venn.»

Luka smalt igjen.

De kom klokken ti. Solen sto nesten i senit. Varmen begynte å merkes inne i cella. Fengselslydene hadde stilnet i takt med at varmen steg. Nå ble det ekstra stille. Alle visste hva som skulle skje, og alle var glade for at det ikke var dem det gjaldt. Rolig reiste mannen seg opp. Han så seg rundt. Brillene brettet han sammen og la i brystlommen på den slitte dressjakken de hadde latt ham få kvelden før. De ville vel slippe å kle på ham etterpå.

På vei ned gangen la han merke til ting han ikke hadde sett tidligere. En maur som kravlet over jordklumpene som ennå ikke var feid vekk, ripene på celledørene. Et og annet forsøk på skribleri i murpussen på veggen. De enslige lyspærene som sto på geledd i taket og samlet støv, skitt, spindelvev og fluer som dunket formålsløst mot de glovarme pærene.

Han kom ut på grusplassen. Han visste veien. De skulle over grusen, ut gjennom porten og ned til en gressplen ved elvebredden. Ved enden av gressplenen var det en jordvoll der en bred påle sto plantet i bakken. Hans siste stoppested. Han så opp. Varmen fra solen glødet. Det gjorde godt. Han skalv ikke så mye. Over hodet kvitret fuglene. Varmen var ennå ikke så påtrengende at de hadde satt seg i trærnes skygge. Blåsvaler, tenkte han. De kretset rundt hverandre. Trakk seg sammen og foldet seg ut som små barnehender. Svalene for frem og tilbake. Først i sirkler, så ti meter bortover før de vendte og gjentok runden. Enten lekte de, eller så sloss de. Han valgte å tro at de lekte. Fastbundet til pålen kunne han kjenne lukten fra elva. En god lukt. Alt luktet godt nå. Alle sansene hans var skjerpet. Skytterne hadde ikke kommet ut ennå. De ventet til han hadde fått sekken over hodet. Et slags forsøk på medmenneskelighet, kanskje. Han trodde det lå en mer praktisk grunn bak: De ville være kortest mulig tid ute i den sterke solen. Til venstre så han kapteinen komme med noe mørkt i hånden. Sekken.

Han husket et sitat av forfatteren Solsjenitsyn: Når du har tatt absolutt alt fra en mann, er han ikke lenger i din makt. Da er han fri igjen. Han så opp mot himmelen. Han fikk et siste glimt av fuglene som fløy der oppe. Barnehender som vinket til ham.

Han var fri.

Mandag 3. juli 2006

WHITEHALL, LONDON

Det var tre av dem i rommet, og de var der i dypeste hemmelighet. De hadde kontorer i nesten samme geografiske område, og det var derfor ikke noe problem å møtes. Alle visste at de var der, men altså ikke hva de snakket om. Te og scones var brakt inn, og den lydisolerte døren til møterommet ville ikke bli åpnet før de ba om det, eller forlot rommet …

«Historien …» åpnet den ene av de tre og trakk i de plettfrie, hvite skjorteermene slik at gullmansjettene vistes. Mannen var i sekstiårene og korpulent. «Historien er i ferd med å innhente oss, gentlemen,» fortsatte han.

«Det betyr vel at andre også bør frykte for sitt ettermæle,» kom det tørt fra en tynn mann i femtiårene. Han virket ukomfortabel i den skreddersydde dressen, som om den hengslete kroppen var for spe til klærne, uansett skreddersøm. Mannen var brun. Sikkert et resultat av besøk hos de britiske styrkene i Afghanistan eller Irak. Eller solarium, tenkte mannen med gullmansjettene. Han hadde kjent dem som var til stede i rommet i mer enn tretti år. Gjennom sin tidligere jobb visste han om hver eneste lille hemmelighet de skjulte. Forfengeligheten til den spedbygde mannen var ikke engang en hemmelighet. Alle visste at forsvarsstabssjefen, tidligere leder for MI6 og mest kjent for å ha manipulert bevisene slik at Irakinvasjonen ble godkjent, var forfengelig til fingerspissene. Blant annet farget han kontinuerlig håret svart. Alle som besøkte ham på kontoret, kunne se de svarte rendene i hodehøyde på stolryggen.

Den tredje som var til stede i rommet, hadde ikke sagt så mye de femten minuttene møtet hadde vart. Nå rettet han seg opp i stolen, trakk den knivskarpe pressen på buksen tilbake og henvendte seg til forsvarsstabssjefen: «Du vet hvordan politikere er, straks noe slikt kommer ut, vil de jakte på syndere.» Mannen hadde grå dress, blått slips og sandfarget hår. Det unnselige utseendet løy. Som Englands forsvarsminister var han den mektigste i rommet. «Straks noe lekker ut, vil de lukte blod. Slik er det alltid. Og det vil ramme partiet og meg.» De to andre i rommet tvilte ikke på i hvilken rekkefølge mannen med det blå slipset prioriterte. Også denne mannen skjulte hemmeligheter, men av et helt annet omfang enn forsvarsstabssjefens kunstige hårfarge.

Forsvarsstabssjefen og forsvarsministeren hadde hver for seg sett på klokkene sine og tydelig signalisert at møtet var over.

«Da er vi enige,» sa den korpulente. «Operasjonen går sin gang?»

«Operasjonene,» brummet forsvarsstabssjefen og likte ikke at han ble trukket inn i saken. Men tjenester krevde gjentjenester. Han sikret seg et solid innskudd på kontoen for gjentjenester med dette. Forsvarsministeren nikket uten å si noe mer. En operasjon var planlagt. Etter vanlig etterretningsmetodikk var den et dekke for en annen skjult aksjon.

Alle tre ga blaffen i hvordan den første operasjonen forløp, og om den var suksessfull eller ikke. Det de var interessert i, var resultatet av den siste. Dens mål var å hindre et mulig vitnemål. Det betydde drap. Mange drap.

Lager man omelett, krever det noen knuste egg, tenkte den korpulente idet han åpnet døren og tok farvel med forsvarsstabssjefen og forsvarsministeren. Ordtaket fikk ham til å se på klokken.

Det var tid for lunsj.

I en tid med universell løgn
er det å fortelle sannheten et opprør.
George Orwell

Fredag 7. juli 2006

FORMIDDAG

FORSVARSDEPARTEMENTET,
AKERSHUS FESTNING, OSLO

Det startet som en hyggelig telefonsamtale og endte med at Nina, hans fjorten år gamle datter, klasket på røret. Allerede før Tom Falck dro til Oslo, hadde hun møtt ham med et anklagende blikk og en masse argumenter for at hun og broren Axel på elleve kunne bo alene hjemme mens han var borte. Alle hans innsigelser ble mottatt med kontant avvisning. Oppløftet over at hun i hvert fall lyttet, hadde han snakket videre: Selv om Lise og han hadde skilt lag for en stund, og selv om Lise bodde i en egen leilighet, betydde ikke det at de kom til å oppløse ekteskapet. Tvert imot. Alle ektepar hadde behov for litt avstand. Allerede i enden av den siste setningen merket han hvor håpløst det måtte høres ut for en fjortenåring som plutselig så tryggheten sin bli revet vekk. En trygghet som bare så vidt balanserte ut de vanskelige guttene, en kropp som var midt i puberteten, og venninner som kunne være en like stor belastning som alt det andre til sammen.

«Og hvorfor måtte du og mamma flytte fra hverandre?» hadde hun skreket på slutten av samtalen. Det var i går kveld. I dag hadde hun ringt ham igjen. Hun hadde funnet flere argumenter. Raske, sinte ord. Slynget mot ham med bristeferdig stemme. Den korte distansen mellom sinne og gråt. Han gjentok det samme. Prøvde å finne nye veier inn til henne. Lure seg inn der han kunne omfavne henne med ordene sine. Ta henne i armene og vugge henne slik han gjorde da hun var tre år og hadde slått seg. Men ingenting nyttet. Han hadde ikke flere ord. Til slutt begynte hun å gråte. Og la på. Skyldfølelsen satt ufordøyd i halsen hans.

Da flytoget stanset, tok det ham fem minutter å spasere gjennom de overfylte hallene på Oslo S, to minutter å forsere junkiene som hang rundt tigerstatuen, og tjue minutter i sikksakk mellom biler, trikker og nigerianske prostituerte før han meldte seg i resepsjonen i Forsvarsdepartementet. Sist han var her, hadde han mottatt gode ord fra statsministeren som takk for at han hadde reddet den borgelige regjeringen fra en meget pinlig avsløring av norgeshistoriens største forræder. Etterpå hadde de kjøpt tausheten hans ved å engasjere ham i stadig flere konsulentoppdrag som foredragsholder og kursholder for soldater i utenlandstjeneste. Og hele tiden trodde de at han gjorde det for pengene eller karrierens skyld. Ingenting kunne ha vært mer feil. Alt han prøvde, var å nyansere Forsvarets glorifisering av utenlandstjenesten. De statsfinansierte reklamekampanjene liknet mer og mer på noe som kunne ha vært produsert i Hollywood. Og budskapet var like langt fra sannheten som i en Hollywood-film: Nitten- og tjueåringer ble sendt til Afghanistan der de skulle slåss mot Al-Qaida og Taliban i en krig som var tapt før den startet.

De overrasket ham positivt ved å vinke ham inn uten den vanlige forsinkelsen. Karl Fredrik Gustavsen og Torbjørn Nilssen het offiserene som møtte ham. Tom fikk umiddelbart assosiasjoner til Helan og Halvan. Nilssen var liten, skallet, blekfet og lys. De brede leppene glinset som om han brukte lipgloss. Kapteinsuniformen virket for liten. Slipsknuten satt så stramt at det så ut som all væske i kroppen hadde samlet seg i hodet. Øynene bulet, og huden var babyglatt. Nilssen hadde vært til stede under seremonien med statsministeren. Han var en av de mange uniformerte byråkratene som fikk det norske forsvarsdepartementet til å gå rundt. Eller under, som Tom av og til tenkte.

Gustavsen var oberstløytnant og kollegaens rake motsetning. Høy, tynn og mørk. Han var i førtiårene. Loddrette rynker i ansiktet fortalte om mye utendørsliv. Fallskjermvingen og FSK-emblemet hang på uniformsbrystet.

De befant seg i et stort møterom. Et bord med sitteplasser til ti var plassert midt i rommet. Et overheadapparat sto gjenglemt i en krok, og flere lerretsruller med gamle kart hang som pølser under taket på motsatt side. Det luktet støv og sol i rommet.

Helan og Halvan hadde plassert seg med ryggen mot vinduet. Tom måtte sette seg på den andre siden og fikk sollyset i øynene.

«En ytterst delikat sak,» åpnet Nilssen og samlet papirene, løftet dem opp, kakket dem i bordet og la dem ned igjen. Svetteperlene sto allerede i pannen hans.

«Kaffe?» spurte Gustavsen rolig.

Nilssen fikk en mørkere farge i de bleke kinnene.

Gustavsen reiste seg, skjenket i til dem alle og sank ned i stolen igjen. Den var av den bevegelige typen, og FSK-offiseren svaiet bakover. «Hvordan er været i Trondheim for tiden?» Stemmen var lav og behagelig.

Nilssen var oppe med et lommetørkle og tørket pannen.

Tom svarte noe om varmt og fint og tidlig vår, bak kaffekoppen.

«Jeg har en leilighet der oppe. På et sted som heter Solsiden. Helt nede ved havna. Flott sted. Flott utsikt. Forhåpentligvis en investering.» FSK-offiseren slurpet i seg kaffen som om de hadde all verdens tid.

Tom nikket og ventet. Beskjeden om å komme til Oslo hadde han fått fra en sekretær i Forsvarsdepartementet. Sekretæren visste ingenting. Men Tom regnet med at det dreide seg om nye foredrag. Kanskje et kurs. Gustavsens tilstedeværelse hadde vakt nysgjerrigheten hans.

Nilssen tok sats igjen. «Som sagt en ytterst delikat sak. Meget, meget delikat. Men før vi går i gang, må jeg be om at det som sies her i dette rommet, forblir innenfor disse veggene.» Nilssen trakk pusten som om han lette etter flere ord, men Gustavsen kom ham i forkjøpet. Etter et kort sideblikk på Nilssen sa han: «Tre soldater i England. Tre norske. Vi har mistanke om at de planlegger noe snusk. De holdes under oppsyn av det engelske politiet. En nyopprettet enhet kalt Serious Organized Crime Agency, har spurt etter en liaison fra militæret, en som kan hjelpe med rådgivning og ad hoc-oversetting. I disse terrortider er tolker mangelvare, og ting haster. Ditt navn ble nevnt. FSK på Rena mener at det ikke er nødvendig, og Forsvarsdepartementet er helt enige. Dessverre har regjeringen en annen holdning. De tenker vel på signaleffekten dersom veteraner skulle bli tatt for kriminell aktivitet.» Han avsluttet og tok en ny slurk av kaffen. De brune øynene hans så oppmerksomt på Tom.

Nilssen så ut som det kravlet maur på innsiden av uniformen hans. Blikket føk mellom papirene og Tom. «La meg understreke at du uansett ikke ville ha vært førstevalget, Falck. Vi har andre kompetente som kan gjøre en slik jobb …» Han la trykk på ordet kompetent.

Tom avbrøt ham: «Har dere rullebladene?»

Gustavsen lente seg frem. Grep to brune mapper som lå ved siden av Nilssen og roterte dem over bordet mot Tom. Nilssen fulgte mappene med blikket.

FSK-obersten reiste seg, gikk bak Nilssen og så ut gjennom vinduet. «Navnene er Havstad, Bruråk og Leth-Olsen,» sa han stille. «Telemarksbataljonen. De har vært i Afghanistan, Bosnia … og et par andre steder.» Nølingen var bevisst. Som om et par steder ble tenkt på og deretter valgt bort.

Tom hadde grepet papirene og blafret igjennom legeskjemaer og tester. Havstad og Bruråk hadde avtjent førstegangstjenesten sammen, deretter hadde de vært i stående avdeling i Nord-Norge, før de valgte Telemarksbataljonen og deltok i Kfor på Balkan og i en ISAF-runde i Afghanistan. De kunne også ha deltatt andre steder. Det han fikk utlevert, var papirutgaven av rullebladet. Den utgaven de fleste fikk, hvis de ba om å få det utlevert. Det fantes flere versjoner. En digital versjon som hadde flere opplysninger, og en såkalt svart versjon som beskrev hemmelige operasjoner. Han hadde selv et ganske innholdsrikt «svart» rulleblad som aldri ville bli offentlig. Han så på antallet dager i tjeneste. 650 på Havstad, et par uker kortere på Bruråk. Med de innlagte oppholdene mellom kontingenter og noen ferier hadde soldatene vært ute i flere år til sammen. Antallet år ute sto i grell kontrast til forsvarsministerens retorikk om at soldatene ikke var for mye ute i tjeneste. Dette var virkeligheten. Han stoppet ved personalia. Bladde litt igjen og vendte blikket opp.

«Hva med Leth-Olsens rulleblad?»

Nilssen var raskt ute. «Det har vi ikke fått tilgang til.»

«FSK?» spurte Tom.

«Det kommenterer vi ikke, det vet du. Av prinsipp.» Nilssen var på offensiven igjen. Den arrogante tonen var tilbake. Tom merket seg benektelsen. Mannen så godt som bekreftet at Leth-Olsen var FSK-er. Det kunne forklare hvorfor Gustavsen var her. Men hvorfor ville de bruke ham? Hvorfor ikke en av Gustavsens karer, en politimann eller en av de militære attacheene som hadde jobbet i etterretningstjenesten?

Han fikk svaret like etterpå. Det var flere grunner. Han hadde erfaring fra spesialtjeneste, og de visste at han var diskré. Dessuten var Furuberg involvert. Nåværende statsminister Helene Furuberg – nødhjelpsministeren fra 2002 som reddet seg fra et politisk selvmord under Dreamland-affæren fordi Tom lot være å fortelle om hennes tilknytning til lederen av pedofilinettverket han nettopp hadde avslørt. Da hun var justisminister i 2003, var det til henne Tom sendte lydbåndene som avslørte en statsmanns mangeårige forræderi og førte henne til makten. En makt hun konsoliderte like etter i et valg som gjorde at de borgelige fikk fire nye år. Nå var hun statsminister.

Det kanskje viktigste punktet var at et medlem av Serious Organized Crime Agency hadde spurt etter Tom spesielt. Gustavsen ville ikke si hvem.

Nilssen likte tydeligvis ikke Gustavsens frittalenhet. Leppene glinset. «Vi ønsker en lav profil på dette, Falck. Derfor valgte Furuberg deg. Aksepten kommer altså ikke fra oss, FSK eller hærstaben, men …» Han buste ut med det: «Hadde det vært opp til oss, ville du aldri ha blitt forespurt. Dette er en ikke-sak. Hva våre folk gjør etter tjenesten, er opp til dem.»

Tom tok en slurk av kaffen som kjentes kjølig mot ganen i det varme rommet. Øynene hans fant Nilssens. «Heldigvis er ikke alle som deg, Nilssen. Ikke alle får kapteinsgrad av å lese jus og rusle rundt i tøfler og sippe rødvin på Blindern.»

Stemningen ble ikke akkurat lettere etter dette. Gustavsen prøvde å skjule gliset bak en stor slurk kaffe, men Nilssen hadde sett det.

«Vi forventer selvsagt en skriftlig rapport når oppdraget er over, Falck.» Nilssen var fremme med lommetørkleet igjen. Slipset holdt på å kvele ham.

Gustavsen noterte et mobiltelefonnummer på et papir som han rakte over bordet. «I mellomtiden vil jeg gjerne ha en uformell rapport, Falck. Du når meg alltid på dette her. Hele døgnet.» Gustavsen så på klokken og reiste seg. Tom la merke til armbåndsuret. Det var stort og svart med mange funksjoner.

«Så var det der med lønn,» kvekket Nilssen.

Tom så på Gustavsen og mente han så en antydning til himling med øynene fra oberstløytnanten, men kunne ikke være sikker.

Han stoppet et øyeblikk på toppen av steintrappen. T-skjorten klistret seg kaldt til ryggen og begynte å tørke i den varme solen. De hadde justert opp graden hans til major. Midlertidig major. Like midlertidig som kapteinsgraden han hadde hatt i tre år.

En eldre kar med det spenstige ganglaget til en nydrukket alkoholiker stoppet ved rød mann og tok ikke sjansen på å stikke over. I stedet ble han stående og trippe. Et helikopter passerte over byen.

… Hocus fra sør mot nord…

Flashbackene kom ikke så ofte lenger. De var mildere nå. Han kalte det assosiasjoner. Hørtes bedre ut da. En lukt av diesel, skramling av metall mot metall. Mer skulle ikke til før han var tilbake. Tilbake i stridssonen.

Han så opp. Det var et ambulansehelikopter. Rødt og hvitt. Ikke brunt, støvete og irakisk. Ikke et som skjøt lange Gatling-serier mot unger som løp for livet. Unger som aldri kunne løpe fra prosjektiler som fant ryggene deres i over 900 meter per sekund.

Han gikk ned trappen og stilte seg ved siden av fylliken. En diffus lukt av urenslighet, svette og fersk whisky hang rundt dem.

Lyset skiftet, fylliken snudde seg og gliste med brune tenner før han spratt ned fra fortauskanen og gikk med fjærende skritt over gaten. Tom ble stående igjen. Flappingen fra helikopteret døde ut et sted over ring tre. Det eneste han greide å tenke på, var å ringe Nina igjen. Så gikk han over gaten etter den spretne fylliken.