Jørgen Jæger

Dødssymfoni

Jørgen Jæger

Skyggejakten, 2003

Kameleonene, 2004

Blodskrift, 2007

Karma, 2010

© juritzen forlag as 2011, Oslo

© 2005 Jørgen Jæger

www.juritzen.no

Utgitt første gang av N. W. Damm & Søn A/S, 2005

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er
eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt
når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.)
eller etter avtale med Kopinor. (www.kopinor.no) Utnyttelse i strid
med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Silvia Moran Kjølstad / www.silviamoran.no

Tilrettelagt for e-bok av Prograph as

ISBN-978-82-8205-152-1

ISBN 978-82-8205-119-4 (trykk)

KAPITTEL 1

Det var natt til 20. juni, en varm og tilsynelatende ordinær sommeronsdag i Fjellberghavn.

For Per Hoff, som for de fleste andre næringsdrivende i den lille kystbygden, var sommermånedene høysesong. Da pleide innbyggertallet å doble seg, og kjøpesterke, ferdigmathungrige feriefolk kom strømmende til fra Borg og andre omkringliggende byer for å slå seg ned i hyttene sine ute ved Fjellberghavns berømte strandpromenader. Og de siste restene av dorsk, opplagret vinterdvale ble ristet ut av de trauste fastboende.

Per Hoff stengte grillkjøkkenet sitt ved midnatt, stakk bortom nattsafen i Borg Sparebank lenger borte i gaten med et dagsoppgjør han var mer enn fornøyd med, og vandret de knappe 400 meterne ned til det lille toetasjes trehuset sitt i Havnegata, nesten helt nede ved torget og havnen. Han var sliten etter en lang og hektisk arbeidsdag, og gledet seg til å krype under dynen og bare sove. Akkurat i dag var han glad for at ingen selskapssyk livsledsager ventet på ham og krevde oppmerksomheten hans. Det hadde sine sider å være inngrodd ungkar, syntes han, ensomhet veide utvilsomt på minussiden, samt savnet etter barn – noen som fulgte etter ham og førte genene hans videre – men friheten veide tungt på den motsatte siden. Dessuten hadde han Hertug, Fjellberghavns mest ruskete skogskatt, som kjærlig selskap, og ikke minst Queen, den masete og pludrete pennant-parakitten som også delte hus med ham og skapte liv og røre med alle lydene sine. Men de krevde ham aldri. Per hadde plassert fuglen i et romslig bur i stuen, trygt beskyttet mot sin smygende, firbeinte romkamerat, som nok betraktet den som et potensielt måltid og ingenting annet. Hertug, derimot, nøt friheten og kom og gikk som han ville gjennom et arkvindu som alltid sto på gløtt. Det var hyggelig å komme hjem til dem. En partner kunne være både sur, tverr og umulig, trøstet Per Hoff seg med. Queen og Hertug var aldri det. De var blide og trivelige. Og de tok ham som han var, helt ukritisk.

Per ante uråd allerede idet han hengte fra seg jakken i vindfanget. På denne tiden av døgnet satt alltid Queen med hodet under vingen og sov, men selskapssyk som hun vanligvis var etter en lang dag alene, pleide hun å våkne når husets herre omsider innfant seg. Da satte hun straks i gang med en forventningsfull pludring, som vanligvis kulminerte i en så naturtro imitasjon av mobiltelefonen hans at selv ikke han kunne høre forskjell. Men denne natten var det stille. Hoffs bange anelser ble bekreftet straks han åpnet stuedøren. I den dunkle belysningen kunne han se at buret var tomt.

Han kjente en snikende engstelse synke inn over seg. «Queen?» ropte han. Han ble stående innenfor døren, mens blikket hans fór undersøkende gjennom rommet. Hun hadde et kraftig nebb, og det hadde hendt tidligere at hun hadde klart å komme seg ut av buret ved å åpne en av de små dørene, men de var nå sikret med kroker som bare kunne tas av og på fra utsiden. Det var for å beskytte henne mot Hertug, ikke noe annet, for katten ville ha rasert huset for å få fatt i henne om hun hadde fløyet fritt omkring.

Per tente lyset og gikk med usikre skritt inn i rommet og bort til buret for å sjekke om hun kanskje lå død eller syk nede i bunnen. Det gjorde hun ikke. Buret var og ble tomt, og de små dørene var lukket. Han ble stående og stirre uforstående: Alle krokene var på plass slik de skulle, forskriftsmessig festet fra utsiden.

Kokken ble stående og se seg om. Dette kunne ikke være mulig. Det gikk simpelthen ikke an. Svetten piplet frem på pannen hans. Stuen var ryddig og i orden, slik han hadde etterlatt den tidligere på dagen, men forresten – var det ikke noe med den stolen? Var den ikke flyttet litt siden han forlot huset i morges? Per visste ikke helt, men usikkerheten rev i ham. Han gikk inn på kjøkkenet og tente lyset. Ingenting å se. Han fortsatte videre ut igjen i vindfanget og begynte systematisk å undersøke rom etter rom i første etasje, samtidig som han sjekket alle dører og vinduer på jakt etter tegn på innbrudd. Men han fant ikke noe, og hørte ikke noe heller, annet enn blodets intense banking i ørene.

På vei opp til andre etasje bråstoppet han og ble stående og stirre. Foran ham, omtrent midtveis i trappen, lå en stor, blå fjær. Idet han plukket den opp, fikk han øye på én til noen trinn lenger oppe. Den var rød og langt mindre. Hvordan hadde de havnet der? Per stirret storøyd på dem. Queen kunne da ikke ha fløyet ut av et stengt bur? Hva var det som skjedde her?

Han tok resten av trappen i tre steg, mens han kalte hektisk på fuglen uten å få noen respons. Han tente lyset i den trange, mørke gangen, og oppdaget straks at det lå flere fjær spredd bortover gulvet, den innerste like utenfor soverommet hans. Han stilte seg utenfor døren, tok seg kraftig sammen og åpnet den.

Det var tussmørkt der inne. Gardinene var halvt trukket for og slapp kun bleke strimer nattelys inn i det lille rommet, nok til at han så vidt kunne se at det lå røde og blå fjær spredd ut over hodeputen hans og på gulvet rundt sengen. Nølende tente han taklampen. Så ble han stående og stirre. Over hodegjerdet, et stykke oppe på veggen, oppdaget han henne. Hun var nesten ribbet for fjær, og ved første øyekast trodde han at hun hadde slått seg ned på en list eller noe annet. Men da han kom nærmere, forsto han at han tok sørgelig feil. Veggen var glatt, det fantes ikke noe der som en fugl kunne sitte på. Gradvis gikk sannheten opp for ham. Han ble stående lamslått, som om han nektet å tro sine egne øyne, mens pulsen lød som torden i ørene hans: Queen var naglet fast. En diger spiker var slått tvers gjennom brystkassen hennes og inn i veggen.

«Queen – å nei!» Hoff så med én gang at hun var død. Han ravet bakover mot døren, snublet i dørstokken og holdt på å gå over ende, men klarte å gripe fast i dørkarmen og holde seg på beina. Så vaklet han bortover gangen.

Men hans nattlige mareritt var ikke over med dette. Da han løp tilbake, så han rett på arkvinduet borte ved trappen, Hertugs private inngangsparti. Det sto ikke på gløtt slik det pleide, det sto på vidt gap. Han bråstoppet, ble stående og stirre noen sekunder, så kastet han seg mot trappen og nærmest ramlet ned i første etasje mens han stønnet høyt. Halvt løpende og halvt krabbende fortsatte han ut hoveddøren og ut i Havnegata.

Han hadde fått et kort glimt av Hertug, som var spikret opp i vinduskarmen, med skinnet hengende halvt avrevet ned over kroppen. I den stille sommernatten runget de skjærende skrikene hans ut over Havnegata.

KAPITTEL 2

Fjellberg kommune var en relativt liten kommune, målt i antall innbyggere. Den lå inneklemt mellom store, folkerike nabokommuner, ut mot en langstrakt kystlinje. Størrelsen og beliggenheten til tross var den en av landets rikeste, med en mektig fiskeflåte, tallrike fiskeoppdrettsanlegg, allsidig industri og turisme. I tillegg hadde fremsynte politikere i sin tid klart å få fylkessykehuset lagt til Fjellberghavn, kommunens største tettsted. Ved omorganiseringen til helseregioner i 2001 hadde sykehuset endret navn til Fjellberg Sjukehus, men folk flest kalte det i ren trass Fylkessykehuset fremdeles.

En nybygget, tofelts motorvei slynget seg i dovne buer tvers gjennom kommunen. Denne strekningen bød på mange perler som ikke kunne oppdages fra bilvinduene, og en av dem var Fjellberghavn. På nedsiden av motorveien, skjermet for støy og innsyn, buktet bygden seg nedover mot sjøen og skjærgården, i hovedsak bebygd med lave trehus langs smale sidegater og brolagte bakker, i en malerisk blanding av sørlandsidyll og gammel Bergensstil. Tvers gjennom Fjellberghavn strakte Hovedgata seg som en rett strek. Der lå Pers Grillkjøkken, i veien som hadde vært hovedtrafikkåre gjennom bygden helt til motorveien hadde overtatt. Hovedgata hadde to sidegater som førte oppover mot området rundt fylkessykehuset og motorveien på den ene siden, og én sidegate, den bratte Havnegata, hvor Hoff bodde, som førte ned mot havnen. Her nede fant man også hytteområdene, svabergene og skjærgården som feriefolket var så begeistret for.

Fjellberg lensmannskontor lå i den nederste bygningen i Havnegata, på hjørnet mot det pulserende torget og havnen – tvers over veien for Kokkens gamle trehus. Det var lensmann Ole Vik selv som eide huset. I likhet med Hoffs hus, og de fleste andre bygninger i sentrum, var det et hvitt trehus i gammel stil. Etter skilsmissen noen år tidligere, og etter å ha mottatt en solid farsarv, hadde lensmannen grepet anledningen og kjøpt bygningen da den ble lagt ut for salg. Deretter hadde han skapt en stor, trivelig leilighet for seg selv i loftsetasjen, med takterrasse og storslagen utsikt over havnen og skjærgården. Resten av huset leide han ut, blant annet til sin egen arbeidsgiver.

Bygningen ble kalt lensmannsgården på folkemunne. Med egne hender hadde Ole Vik brukt tusenvis av timer på å sette bygget i stand etter gamle tegninger, og det var som om han kjente hver eneste planke i det mer enn hundre år gamle huset. For ham var leilighetens beliggenhet noen trappetrinn fra kontoret ideell, siden han dermed kunne tilby innbyggerne tilgjengelighet og trygghet døgnet rundt. Den filosofien kom virkelig til nytte denne sommernatten. Da Kokkens skrik runget ut over Havnegata og fikk nakkehårene til å reise seg på dem som fremdeles satt oppe og nøt den varme og lyse sommernatten, lå Ole i sin dypeste søvn. Han hørte ikke en lyd. Birk, derimot, den sorte og hvite border collien hans, som lå på teppet sitt ute i gangen med alle fire beina i været og sov dypt, bråvåknet. Han kastet seg rundt og reiste seg med et skarpt bjeff.

Nå skulle det mer til enn dét for å vekke Ole Vik, for han hadde et sovehjerte av de sjeldne. Men etter det tredje bjeffet begynte han å vri seg i sengen, og med et fortumlet grynt slo han opp øynene. I neste sekund ringte det på døren.

Hva skjer? Spørsmålet jog gjennom Oles omtåkete hode mens han satte seg opp i sengen og famlet etter lysbryteren. Dørklokken kimte på ny, og Birk bjeffet vilt.

«Ja, ja, nok, Birk!» Lensmannen karet seg på bena, mens dørklokken runget videre.

«Jeg kommer, jeg kommer,» hveste han og manøvrerte sitt halvt nakne legeme ut på gangen, hvor Birk sto ved inngangsdøren og ventet logrende på ham, som om han ville si: «Hører du ikke at vi får besøk, sjef? Nå må du se og komme, da!»

«Flink gutt.» Ole grep røret til dørtelefonen.

«Hallo, ja!»

«Det er Hoff – det er Hoff! Det har skjedd noe forferdelig! Du må slippe meg inn! Skynd deg … skynd deg!» Kokkens stemme skingret i høyttaleren.

Lensmannen prøvde å få de søvndrukne hjernevinningene sine i sving.

«Pokker heller – hvem Hoff?»

«Hoff! Per Hoff! I Pers Grillkjøkken! Du kjenner da meg!»

«Åja, Kokken? Kjære vene, menneske, så si det, da!»

Han trykket oppgitt på døråpnerknappen.

«Kom rett opp hit – fjerde etasje,» sa han. «Jeg skal kle på meg imens.»

Han slengte på røret og gikk tilbake inn på soverommet. Han hadde aldri tenkt på Kokken som noe annet enn Kokken, og i hvert fall ikke som Hoff. Men at han kjente ham, var udiskutabelt. Sannsynligvis var han en av hans beste kunder. Det gikk i hvert fall ikke en dag uten at han var innom grillkjøkkenet hans og proppet i seg en ferdigmiddag, en pølse med brød eller en hamburger.

Ole vrengte av seg en nattskjorte som var altfor trang for ham, og dro på seg en pologenser som var for trang den også, og som fremhevet mer enn skjulte hans røslige legeme. At han var i ferd med å miste kontrollen over vekten plaget ham egentlig mer enn han likte å innrømme. Selv nå når han prøvde å skynde seg, hadde hjernen tid til å sende lynende, kritiske tanker gjennom hodet hans idet han fikk små glimt av den nakne overkroppen sin på vei inn i genseren. Han så ikke ut. Han visste at han burde ha bestilt time på treningsstudioet for lengst og at en slankekur hadde vært på sin plass allerede for 15 kg siden. Det var så mye han burde, skulle og måtte, og slike tanker dukket konsekvent opp ved anledninger som dette, for straks å bli skjøvet videre inn i underbevisstheten hans, hvor de rottet seg sammen med alt det andre han hadde dårlig samvittighet for og hadde fortrengt. Så var det som om de kom tilbake i samlet tropp av og til, som den reneste Napoleons hær, og invaderte bevisstheten hans i form av et altoverskyggende anfall av sult.

Som et resultat av det materialiserte en hamburger med salat og dressing seg øyeblikkelig for hans indre øye. Det var selvfølgelig fordi Kokken var på vei opp trappen, konstaterte den bevisste delen av hjernen hans. Med et grynt satte han seg på sengekanten og begynte å træ på seg et par fritidsbukser. Han droppet sokkene, det var for mye plunder å bøye seg og få dem på seg i en fart, og stakk de nakne føttene hastig ned i et par mokasiner som sto under sengen. Han dro hånden gjennom det kraftige, ruskete håret i et forgjeves forsøk på å få det til å ligge noenlunde på plass, og gjorde det samme med skjegget – med samme resultat. Idet han reiste seg, begynte det å banke heftig på inngangsdøren. Birk bjeffet på ny.

«Jeg kommer!» Ole småløp ut i gangen og ba hunden legge seg.

Birk adlød kontant, og Ole åpnet døren. En likblek Per Hoff kom nærmest ramlende inn i gangen. Han hev etter pusten.

«Du må hjelpe meg! Noen har drept dem! Begge to! Slaktet dem!» Hoff var i oppløsning, og Ole grep fatt i begge skuldrene hans og holdt ham fast. Han stirret ham inn i øynene.

«Drept hvem?»

«Queen… Hertug … begge to!»

«Og hvem er så Queen og Hertug?» Lensmannens dype stemme runget utover.

Hoff hev etter pusten.

«Fuglen … og … eh … katten min.»

Ole slappet litt mer av i kroppen. «Har noen drept fuglen og katten din, er det det du mener?»

«Ja! Queen … hun er … og Hertug … nei, jeg klarer ikke …»

Hoff viste tegn på sammenbrudd, og Ole la armen forsiktig om skulderen hans.

«La oss sette oss inne i stuen og roe oss litt,» sa han. «Det tror jeg sannelig vi kan behøve, både du og jeg.»

Han viste vei inn gjennom gangen, videre inn i den store, lyse stuen og plasserte Per i en lenestol.

Ole trakk en stol borttil Kokken, satte seg og studerte ham. Han hadde ikke ant at mannen var flintskallet, det kom selvfølgelig av at han alltid så ham i grillkjøkkenet, og der hadde han kokkelue på seg. Nå så han påfallende annerledes ut, syntes han. Og noen hadde åpenbart skremt vettet av ham. Det var poenget – ikke først og fremst at en fugl og en katt var drept.

«Fortell meg alt sammen,» sa Ole beroligende. «Ta det helt fra begynnelsen, så rolig som du klarer. Skal jeg kunne hjelpe deg, må du først hjelpe meg.»

Hoff tok hintet. Han tørket seg i øynene med ermet, rettet seg i stolen og så på lensmannen med et blekt, unnskyldende smil. Så trakk han pusten og begynte stotrende og usammenhengende å fortelle.

Ole lyttet oppmerksomt, og harmen vokste i ham etter hvert som han hørte hvordan Queen og Hertug var tatt av dage. Da Per var ferdig, var det som om mannen falt sammen.

«Vil du vise meg det?» spurte Ole, men han visste egentlig svaret på forhånd.

Hoffs øyne lyste panisk. «Borte hos meg? Vil du ha meg med til … til … det?l»

«Bare hvis du orker, selvfølgelig.»

«Nei, det gjør jeg ikke. Jeg kan ikke. Klarer ikke.» Kokken skjulte ansiktet i hendene, og skuldrene hans begynte å riste. «Hvem kan ha gjort noe slikt?» stønnet han mellom fingrene. «De var bare to snille og tillitsfulle kjæledyr. Hva slags … hva slags … monster er det som går løs her i Fjellberghavn?» Han løftet hodet og så fortvilet på lensmannen.

«Jeg hadde tenkt å spørre om det samme,» sa Ole. «Vi blir nødt til å finne det ut, ikke sant? Kan du tenke deg noen? Finnes det mennesker i din nære eller perifere bekjentskapskrets som bærer nag til deg, for eksempel? Som kunne tenkes å ha et motiv for å gjøre dette mot deg?»

«Motiv?» Per så spørrende på ham og ble fjern i blikket. I hodet hans raste tankene: Kunne Markus hatt motiv for å gjøre noe slikt? Nei, det var umulig. Markus var en hedersmann. Roar, da? Nei. Han var rett og slett ikke sånn, selv om han støtt oppførte seg nedlatende. Maria? Nei, alvorlig talt, det forbød seg selv. Britt, da? Nei … Han fikk dype rynker i pannen, og de spredde seg langt opp på den skallete hodebunnen hans. «Jeg er ikke uvenner med noen, så vidt jeg vet,» la han tenksomt til. «Ikke har jeg hisset på meg noen heller. Ikke et eneste menneske. Ingen.»

Han skjulte ansiktet i hendene igjen og på ny begynte kroppen hans å skjelve. Lensmannen la hånden på skulderen hans.

«Ikke tenk mer på det, Per,» sa han, «dette skal vi finne ut av.»

Han kastet et blikk på klokken og konstaterte at den var halv ett.

«Jeg skal be vakthavende ta seg av åstedet,» la han til. «Er døren låst borte hos deg?»

«Nei.» Kokken ristet på hodet og så opp. «Jeg tror … jeg er ikke sikker. Den står kanskje på vidt gap. Gudene vet … jeg bare … løp.»

«Da får vi skynde oss. Gi meg noen sekunder.»

Ole reiste seg og marsjerte med tunge skritt inn på soverommet, hvor mobiltelefonen lå. Så ringte han til politibetjent Cecilie Hopen, som denne natten hadde sovende vakt.

Noen minutter etter var han tilbake.

«Betjent Hopen tar seg av det,» sa han, «og da kan jeg love deg at saken er i trygge hender.» Han nølte litt og slo beklagende ut med armene. «Pokker, jeg har ikke tilbudt deg noe å drikke, har jeg vel? For en vert.»

Kokken smilte blekt. «Du er vel i sjokk, du òg,» sa han med en høflig, avvisende håndbevegelse. «Ingen ting til meg, ellers takk.»

Ole satte seg med et nikk.

«Hva skjer nå?» ville Per vite.

«Nå vil Cecilie Hopen foreta en foreløpig åstedsgranskning og sikre huset. Så vil staben vår rykke inn i morgen tidlig og sikre tekniske spor.»

«På grunn av en parakitt og en gammal hannkatt?» Hoff så skeptisk på ham.

«Nei.» Ole gjengjeldte blikket. «På grunn av trusler som er skikket til å fremkalle alvorlig frykt. Dette forholdet er klart definert i loven.»

«Åja, såpass.» Per tørket seg i ansiktet med en dirrende hånd. «Men så blir vel saken henlagt … på grunn av … bevisets stilling.» Han lo en hes, nærmest hånlig latter. «Jeg har en haug av de standardbrevene dine liggende, etter alle innbruddene på grillkjøkkenet. Det skjer jo aldri noen verdens ting.»

Ole smilte avvæpnende. «Skal du og jeg ta den diskusjonen nå?» spurte han. «Det kan vi gjerne, men i så fall må du avsette resten av natten.» Han stirret utfordrende på ham.

Kokken ristet på hodet. «Neida-neida, jeg vet hva du sliter med, Vik. Det var ikke sånn ment, jeg er bare så … så …»

«… sjokkskadd, kanskje?» Lensmannen smilte, varm i stemmen. «Med god grunn.»

Han ble sittende og se vurderende på ham et øyeblikk. Kokken var blek og dradd, skalv fremdeles på hendene og så elendig ut.

«Per, du har opplevd noe veldig vondt,» sa Ole medfølende. «Min vurdering er at du må få profesjonell hjelp til å bearbeide dette. Jeg tok meg den frihet å ringe til fylkessykehuset etter at jeg hadde ringt Cecilie Hopen, og nattevaktene der er klare til å ta i mot deg. Jeg skal kjøre deg opp nå og vil ikke ha noen diskusjon, forstått?»

«Krisepsykiatri …» Kokken ristet resignert på hodet og ble på ny fuktig i øynene. «Jeg har alltid ment at den slags var noe tull.»

«Husk at ditt hjem er avstengt som åsted for en forbrytelse,» tilføyde lensmannen. «Hvor vil du ellers dra?»

Per Hoff smilte blekt. «Nei …»

«Godt.» Ole reiste seg. «Da sier vi det sånn. La oss komme oss av sted.»

Noen minutter senere satt de i Volvoen på vei opp Havnegata. Ved nummer fire, utenfor Hoffs hus, så de politibetjent Cecilie Hopen parkere den andre tjenestebilen. En liten flokk nysgjerrige mennesker stimlet sammen rundt den. Kokken hadde helt rett. Døren til huset hans sto på vidt gap.

Ole fulgte Per inn på sykehuset. Han kjørte deretter direkte ned igjen til Havnegata 4 og parkerte Volvoen bak lensmannskontorets splitter nye Subaru. Cecilie møtte ham i døren, feiende flott og velstelt som alltid – men blek. Hun var tydelig preget av det hun hadde sett.

Da han kom bort til henne, la hun armene i kors og så på ham med brune, intense øyne.

«Ole, dette er fullstendig grotesk. Katten … den … det er ikke til å tro, men den er …»

«… flådd, ja, jeg vet det.» Ole supplerte henne hoderystende. «Hoff fortalte meg alt sammen. Temmelig sterk kost. Spesielt for en dyrevenn som deg, vil jeg tro.»

Cecilie Hopens øyne gnistret. «Vet du, Ole, jeg føler en sånn vanvittig …harme.» Hun slo seg på brystet. «Jeg er så sint!»

«Da er vi to.» Ole nikket og fortalte henne om Per Hoffs medtatte tilstand. Idet Cecilie skulle til å svare ham, ringte mobiltelefonen hennes. Hun tittet på displayet for å se om hun kjente nummeret, og trykket på svarknappen.

«Fjellberg lensmannskontor, det er politibetjent Hopen,» sa hun høflig.

Ole studerte ansiktsuttrykket hennes mens hun sto og lyttet. Hun så mer og mer bekymret ut, og da hun avsluttet med «ta det helt med ro, fru Jørgensen, vi skal være der om få minutter», forsto han at noe alvorlig muligens var på gang.

Hun la telefonen tilbake i lommen.

«Britt og Roar Jørgensen, hytteeiere i Strandveien 20,» sa hun. «Noe forferdelig har skjedd hos dem mens de var ute på fisketur.»

«Hva da?»

Hun så usikkert på ham. «Det var umulig å forstå. Damen var redd og snakket usammenhengende. Jeg blir nødt til å dra ned dit med én gang.»

Hun lukket ytterdøren til Hoffs hus og sikret den med politiets segl, som hun tapet over glippen mellom døren og dørkarmen.

«Jeg blir med deg,» sa Ole.

Hun snudde seg. «Det er jeg som har vakt, Ole, du behøver ikke det. Jeg kan ta det alene, gå tilbake og legg deg.»

«Som sagt, jeg blir med.» Oles øyne lyste bestemt. «Dette vet du muligens ikke, men Britt Jørgensens pikenavn er Hoff.»

Hun så uforstående på ham, så begynte det plutselig å demre.

«Så du mener … hun er altså …?»

«Ja.» Ole nikket alvorlig. «Britt Jørgensen er Kokkens søster.»

KAPITTEL 3

Strandveien lå like i nærheten, i området langs sjøen. Eiendommene lengst inne i denne veien var hovedsakelig hytter, mens noen av dem som lå nærmest torget og havnen var helårsboliger. Seks måneder tidligere hadde Ole og staben hans etterforsket en stygg drapssak i Strandveien åtte, som i disse dager var i ferd med å bli solgt for ti millioner kroner. Det var eksklusivt å bo i Fjellberghavn.

På vei innover fikk de ett og annet glimt av skjærgården i skumringen på høyre side, mellom trær og tette bøkehekker. Ved nummer 12 var det slutt på asfalten, og veien endret karakter til en smal grusvei.

Det var Cecilie som kjørte. Observant som hun var, oppdaget hun raskt Oles sokkeløse føtter. Hun klarte ikke å styre seg, og sendte dem et og annet diskret, men nyfikent blikk.

Han la merke til det, og kvitterte med et vennlig, men avmålt smil. Den sannheten fikk hun ikke, at han var kommet i en alder hvor det faktisk innebar et visst styr å nå ned til føttene. At han, når han bøyde seg og knyttet skolissene, for eksempel, oftere og oftere tok seg i å lure på om det var noe annet han kunne gjøre når han likevel var der nede. Det hadde selvfølgelig ikke bare med alder å gjøre, men også med visse kroppslige forandringer som han selv var skyld i. Så som økt vekt. Og for lite fysisk trening. Nei, den sannheten fikk hun ikke. Ikke hun, som var uten en valk, som var fysisk fullkommen i minste detalj, som med letthet kunne gå ned i spagaten, og som helt sikkert, og bokstavelig talt, kunne ta beina på nakken og løpe i vei – hvor som helst.

Ole holdt blikket festet på veien. «Konsentrer deg om kjøringen,» sa han. «Var det nummer 20 du sa?»

«Ja – det er rett borti her, tror jeg.» Hun kastet et nytt, kjapt blikk ned på beina hans, men sa ingenting.

Ole fulgte blikket hennes. Mokasinene hans var utrangerte. Det var kanskje ikke så merkelig at hun stusset. Han burde ha dradd hjem og skiftet, men det ene hadde tatt det andre, og nå var det for sent.

Cecilie sakket farten, strakte hals og så seg om.

«Det er nødt til å være her,» konstaterte hun og stoppet foran en garasje som nærmest var bygget inn i en bøkehekk, slik at bare en mørkeblå vippeport og en grønn postkasse var synlig.

«Vent et øyeblikk, Ole.»

Hun åpnet døren og forsvant, mykt som en katt, og sto i neste øyeblikk foran postkassen og sjekket om den var merket med navn.

«Det er her,» ropte hun.

Han steg ut av bilen, og de gikk inn en smijernsport og fulgte en gruslagt sti ned en slakk skråning. En stor, blå bungalow kom til syne. I bakgrunnen kunne de høre bølgeskvulp fra fjæra.

«Ole – se.»

De oppdaget det samtidig og bråstoppet: Hele hytteveggen var overmalt med slagord. Med digre, slurvete bokstaver i gult lyste «DØD OVER SVINA», «NAZIJÆVLER» og flere prangende hakekors mot dem. Da de gikk videre, så de at vinduene som vendte mot stien, var knust.

En eldre mann med grånende, kraftig hår og et spisst, avlangt ansikt kom gående oppover mot dem fra sjøsiden. Han hadde et nærmest forfinet preg over seg, og hadde på seg blå blazer, kritthvite joggesko og et silkeskjerf som var sirlig knyttet i den åpne halsen.

«Takk Gud for at dere kunne komme så raskt!» ropte han mot dem allerede før han var fremme, mens han viftet med armene i luften. «Vi er … dette er … jeg har ikke ord. Og min kone … Pokker ta, dette takler hun ikke særlig bra.»

Ole håndhilste på ham. «Hvor er hun?»

Mannen, som presenterte seg som Roar Jørgensen, pekte med et nikk med hodet. «Nede i båten.»

«Alene?»

Jørgensen nikket. «Da hun så hva som var skjedd, ble hun så oppskremt at hun rømte ned igjen dit og låste seg inne i kabinen. Nå nekter hun å gå i land.» Han så på dem med øyne som utstrålte engstelse, sinne og besluttsomhet på samme tid. «Men meg skal ikke det pakket knekke, så lett får de det ikke! Ikke … ikke pokker!»

Roar Jørgensen snakket et dannet språk, og det var tydelig at han nå hentet frem sine aller sterkeste verbale uttrykk.

Ole kastet et blikk på Cecilie.

«Gå ned og ta deg av henne,» sa han. «Prat med henne om bord, der hun føler seg trygg.»

Cecilie forsvant, og Ole snudde seg mot hytteeieren igjen.

«Før jeg tar det hele i øyesyn, vil jeg gjerne høre alt sammen fra deg, Jørgensen,» sa han vennlig. «Fortell meg i detalj hva som er hendt.»

De satte seg på en hagebenk, og Roar Jørgensen fortalte:

«Vi var på en to-dagers tur i Princess-en vår, min kone og jeg, og vi var helt oppe ved Terno Fyr i det nydelige været, før vi satte baugen hjemover med en passe fin fangst i lasten. Mest makrell.»

«Og dere kom tilbake nå nettopp?»

Jørgensen dro litt på det. «Tja – for tre kvarter siden, kanskje. Dette … skrekkelige oppdaget vi ikke med én gang. Vi renset fisken der nede først. Det var da vi kom hit opp … til vår sommerbolig her, at vi fikk … sjokket.»

«Som besto i at noen hadde knust vinduer og malt slagord på hytteveggen?»

«Det er korrekt.» Jørgensen strammet distré på silkeskjerfet, og Ole grep seg i å lure på om den slags var vanlig antrekk på fisketurer i hans kretser. Uansett sto hans egen fremtoning i grell kontrast. Det var ikke bra. I selskap med den pertentelige herremannen følte han seg som en shabby boms. Men han tvilte egentlig på at Jørgensen la merke til det. Og han hadde rett. Mannen lot seg ikke affisere. Ole satt og vurderte ham og regnet med at det var fordi han hadde mer enn nok med seg selv. Ikke på grunn av det som var skjedd, men fordi han var den type menneske. En som med overbevisning mente at han kunne behandle vanlige mennesker som luft fordi han var rik. En såkalt navlebeskuer. Ole likte å vurdere folk, prøve å plassere dem. Her følte han intuitivt et gufs fra fortiden.

«Vi så rett på et gult hakekors, malt midt på ytterdøren,» fortsatte Jørgensen. «Det lyste mot oss.» Han ristet på hodet. «En i seg selv … forstemmende oppdagelse.»

«Det vil jeg tro,» sa Ole.

«Så oppdaget vi de knuste vinduene og alle slagordene. Det verste er – ja, vi er da ikke nazister, vi. Jeg hadde nær sagt – tvert i mot. Sånn sett er dette griseriet et bomskudd – et skudd i mørket.»

Ole nikket. «Gulmalingen som er brukt, er den din?»

Jørgensen ristet på hodet.

«Har du oversikt over skadene?»

«Ja, jo …» Jørgensen vippet hodet vurderende frem og tilbake. «Flere vinduer er knust – ytterveggene tilgriset med maling. Men det verste er det innvendige. Hærverket. De personlige sakene som er vandalisert.»

«Så de har vært der òg? Inne?»

«Ja, og det med hard hånd. Eller rettere sagt: slegge. Verken min kone eller jeg forstår hvorfor, men det meste er knust. Møbler, kjøkkenutstyr, lamper, malerier og kunstgjenstander. Smadret.» Jørgensen lo overgitt. «For en aggresjon.»

«Jeg vil ta en titt om et øyeblikk. Si meg, Jørgensen, har dere husdyr? Hund, katt, fugl …?»

«Nei.»

Ole tenkte i sitt stille sinn at det skulle de sannelig være glad for. Høyt sa han, med et forsiktig smil: «Du nevnte i sted at din kone er svært oppbrakt over det som er hendt. Hvordan reagerer hun? Med redsel eller sinne?»

«Redsel – uten tvil.» Jørgensen viftet vekk en mygg og smilte sammenbitt. «Hun er nok ikke så herdet som meg, dessverre.»

«Så du reagerer ikke like hardt?»

«Nei.» Jørgensen trakk på skuldrene. «Jeg er rasende, men ikke noe mer. For å si det slik, lensmann: Det har stormet rundt meg før.»

Han strakte seg og la det ene beinet i kors over det andre, og glattet på buksene. Så la han armene i kors, lente seg makelig tilbake og ble sittende og se ut over den halvt mørklagte sjøen med løftet hake, lik en majestet som beskuet sitt rike.

«Jeg har et pragmatisk og todelt – nei, tredelt syn på dette,» fortsatte han ut i luften. «Den første delen er den rent praktiske og er å anse som en forsikringssak, ikke noe mer. En uke eller to, så er alt ved det samme. Døde ting lar seg erstatte, i dette tilfellet av vårt forsikringsselskap.»

Ole smilte. «Så du føler ikke det som har skjedd som en trussel? Eller en advarsel?»

«Jo, selvfølgelig.» Jørgensen så på ham som om han skulle være fullstendig idiot, og løftet pekefingeren mot ham. «Men Roar Jørgensen, skjønner du, hopper ikke når det behager hvermannsen å rope hopp.» Han vred rastløst på seg. «Så til punkt to, hvis jeg kan få fullføre.» Han sendte Ole et nytt, skarpt øyekast, før han igjen rettet blikket mot sjøen.

«Få høre.»

«Ja. Noen har tatt seg den frihet å kalle min kone og meg, ja … pokker heller, jeg vil helst ikke ta ordene i min munn, men man har altså skrevet, som du selv har sett …» Han skar en grimase og nærmest spyttet ordene ut i luften foran seg: «… jævla nazisvin.»

«Nazijævler,» rettet Ole med sin sedvanlige sans for detaljer. «Og så sto det vel død over svina.»

«Nå vel – det er da for pokker det samme.» Jørgensens øyne svartnet. «Mitt poeng er at den slags sjikane, som fullstendig mangler rot i virkeligheten, ikke på noen måte kan tolereres.»

«Selvfølgelig ikke. Og punkt tre?»

«Punkt tre, ja …» Hytteeierens ansikt fikk et mer bekymret drag. «Det angår min kjære Britt.» Han så på lensmannen. «Min kone, altså.»

«Jeg forstår det.»

«Vel, lensmann, disse hendelsene har som sagt skapt en veldig angst hos henne.» Jørgensens stemme ble plutselig tykk. «Jeg er av den gamle skole, jeg, forstår du, og for meg, som mann og forsørger, er hennes trygghet det viktigste av alt. Derfor ser jeg det som min plikt å skjerme henne mot slikt som dette, og der har jeg feilet.» Han ristet tungt på hodet. «Sånn sett klandrer jeg meg selv, for det må jo være noen som er ute etter meg. Hvis det da ikke er vandaler som slår til hvor som helst.»

Han rettet seg og fikk tilbake det besluttsomme uttrykket i ansiktet, og han så på lensmannen med øyne som lynte av viljestyrke.

«Jeg forventer at du og dine folk setter inn alle ressurser for å få fatt i bermen som er ansvarlig for dette,» sa han hardt. «Jeg krever det!»

Ole møtte blikket hans. Mannen provoserte ham nå.

«Du er i din fulle rett til å stille krav til oss, Jørgensen, på lik linje med alle andre borgere i Fjellberg,» sa han med forsiktig vekt på siste del av setningen, mens han tenkte for seg selv: Der kom det. Tenkte jeg det ikke. «Fra det ene til det andre,» sa han høyt, «er noe stjålet?»

Jørgensen slo ut med armene. «Aner virkelig ikke, det går knapt an å komme inn. Ikke har jeg hatt tid til å undersøke det, heller.»

«Jeg forstår.» Ole tenkte seg om. «Si meg, Jørgensen,» spurte han, «din kones pikenavn er Hoff, ikke sant?»

«Jo.»

«Er det så at hun er søster av Per Hoff?»

«Ja.» Jørgensen nikket. «Har det noe med saken å gjøre?»

«Muligens. Han har også hatt en traumatisk opplevelse i natt.»

«Så bermen har vært der òg?»

«Det kan se slik ut, ja.» Ole fortalte i korte trekk hva som var skjedd.

Jørgensen lyttet taust. «Pokker ta,» sa han hoderystende, mens han fraværende viftet vekk en myggsverm med en håndbevegelse som om han var adelig. Så satte han øynene i Ole. «Så det ble for mye for Per, det der,» sa han med et skjevt smil. «Ja ja, han er ingen mann, så det er vel ikke så rart.»

Ole rettet seg. «Du tenker på hans legning? Har den noe med saken å gjøre?» Han kjente hvordan han begynte å hisse seg opp.

Jørgensen trakk på skuldrene. «Nei,» svarte han hardt. «Jeg sa at han ikke er noen mann. Sånne som han, og kvinner, de har ikke vår maskuline tilnærming til vår brutale verden. Det gjør dem mer utsatt.» Han så på Ole og smilte. «Du kan si og mene hva du vil, men slik er det.» Han slappet av i kroppen igjen og begynte på ny å skue utover. «Men når det er sagt,» la han nonchalant til: «For meg kan Per være som han vil.»

Ole ble taus. «Kanskje du, som åpenbart har en så sterk, mannlig psyke, kan hjelpe ham gjennom dette, da?» foreslo han.

Jørgensens ansikt hardnet. «Selvfølgelig. Men pokker ta, Vik, det er sannelig ikke min oppgave, det er din! Hva er det vi har politiet for?» Det lynte i øynene hans. «Dette må du gripe fatt i, og det straks!»

Ole valgte å overhøre ham. Å legge seg ut med en mann som sannsynligvis hadde vært konge i sitt eget imperium i en mannsalder, var uansett nytteløst. Mannen var åpenbart forstokket. I stedet sa han, etter å ha kremtet brydd: «De to sakene kan se ut til å ha en felles referanse, nemlig din kone og hennes bror. For politiet er det dermed naturlig å starte letingen etter eventuelle motiver rundt din kones familie. Er dine svigerforeldre i live?»

Jørgensen ristet på hodet. «Men Britt har en søster, som du kanskje vet.»

Ole tenkte seg om. «Maria, stemmer det?»

«Ja. Maria Kahrs. Gift med Markus, orkesterlederen. Alle musikkelskeres Maestro.» Han smilte tilfreds og skjøt haken frem. «En helstøpt person. En som har drevet det til noe. Det den mannen har fått til med Borg symfoniorkester må man bare ta hatten av for. Fra ingenting er det i dag fylkets eneste. Han er på alle måter en begavelse.»

Ole vred seg urolig. «De bor her i Fjellberg et sted, stemmer ikke det?»

«Jo – i Eidesund. De har en praktfull eiendom der.» Jørgensen oppdaget plutselig lensmannens betenkte ansiktsuttrykk og avbrøt seg selv. «Pokker ta – du er redd for at noe kan ha skjedd hos dem også?»

«Tanken slår meg, ja.»

Ole så rastløst på klokken. Den var fem over ett, og han strakte hals nedover mot sjøen for å se etter Cecilie. Han sto overfor et dilemma. Eidesund lå tre kvarters kjøring unna, nesten helt oppe ved grensen til Borg. Skulle han ringe og forsikre seg om at ekteparet hadde det bra? Kunne han det klokken ett om natten, når budskapet var så opprivende?

Mobiltelefonen hans kom ham i forkjøpet. Idet han fisket den opp av lommen, så han Cecilies nummer på displayet.

«Ja,» sa han.

«Ole,» lød stemmen hennes, og han hørte at hun var sammenbitt. «Dette er rene epidemien. Jeg fikk nettopp en telefon fra en meget oppbrakt mann. Han snakket så usammenhengende at jeg hadde problemer med å få notert navn og adresse. Men jeg klarte det til slutt og har skrevet det opp, vent litt …»

Hun ble borte noen sekunder.

«Jeg har gått ut på dekk, skjønner du, for ikke å uroe Britt Jørgensen,» fortsatte hun. «Nå skal vi se … han ringte fra Eidesund. Navnet hans er Markus Kahrs.»