Christine Amadou

BYSANTINERNE

Den lange historien

DREYERS FORLAG OSLO, 2025

© DREYERS FORLAG – EN DEL AV FORENTE FORLAG AS, 2025

OMSLAG: ERLEND ASKHOV

EPUB-PRODUKSJON: EPUB.DK

ISBN 978-82-8265-803-4

FORFATTEREN HAR MOTTATT STØTTE FRA DET FAGLITTERÆRE FOND

Det må ikke kopieres eller tilgjengeliggjøres noe fra denne bok i strid med åndsverkloven, eller uten særskilt avtale med Forente Forlag AS eller med Kopinor, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Innhold

INNLEDNING

Historiene om Bysants

Temaene

1. RIKET

Tidligbysantinsk tid frem mot 600

Tidligbysantinsk tid (ca. 600–ca. 800)

Mellombysantinsk (ca. 800–1204)

Senbysantinsk tid (1204–1453)

2. BYEN

Det nye Roma

Utfordringer og angrep

Keiserens speil: byens bygninger

Byen som scene

Brød og silke

Imperium Constantinopolitanum

Mehmet Erobreren og Konstantinopels fall i 1453

3. KEISEREN

Keiserideologien tar form. Konstantin den store

Keiser og pave?

Født i purpur: fra Konstantin 1. til Konstantin 11.

Orden og hierarki

Evnukkene: keiserens lojale tjenere

Keiserinnene

4. KIRKEN

De sju konsilers kirke

Troen

Martyrer, eneboere og klosterfolk

Troens former

Kirken som sted og bygning

Striden om hellige bilder

Østkirken og Roma

5. FOLKET

Hvem var folket?

Ortodoksiens utfordrere

Samliv

Kjønn og kjønnsoverskridelse

Slavene

Organisasjoner og opprør

6. LÆRDOMMEN

Kristendom og paideia

Kopier og kommentarer

Historie og oversettelser

7. BYSANTINISMEN

«En lukket bok»

Romantikk og mosaikk

Kirkebygg og keiserideal i Preussen og Bayern

Bysantinismen og den greske frihetskampen

Paris: orientalisme og dekadanse

Modernismen ser mot Bysants

Bysants etter Bysants

Russland og ortodoksiens kontinuitet

Bysants i dag

TAKK

NOTER

ANBEFALT VIDERE LESNING

REGISTER

INNLEDNING

Fra 330 til 1453 var Konstantinopel, dagens Istanbul, sentrum i et keiserrike av vekslende dimensjoner: Da keiser Konstantin den store grunnla byen, hersket han over et område som omkranset hele Middelhavet og strakte seg langt innover i Asia, til Svartehavet og Syria, langs kysten av Rødehavet og oppover langs Nilen i Egypt. Da keiser Theodosios døde i 395, ble dette kjemperiket delt i to, en vestlig del med sentrum i Roma, en østlig med sentrum i Konstantinopel. Da det østlige keiserriket var på sitt største på 500-tallet, var det en stormakt med over 25 millioner innbyggere, mens den vestlige delen var oppstykket, stedvis folketom og økonomisk ruinert. Frem til 600-tallet opplevde keiserriket i øst både lange perioder med økonomisk vekst og kulturell blomstring og perioder preget av krig og politisk oppløsning. De siste århundrene gikk det jevnt nedover, og territoriene skrumpet inn frem til tyrkerne erobret Konstantinopel i 1453.

Dette keiserriket har dermed en oppsiktsvekkende lang historie. Det besto kontinuerlig fra antikken, gjennom middelalderen og inn i perioden som ble renessansen i vest. Geografisk omfang og politisk betydning vekslet. Fra å være den dominerende makten vest for Kina endte det som en mikroskopisk bystat, men hele tiden med de samme konstante grunnelementene: troen på Konstantinopel som rikets og verdens hjerte og navle, på keiseren som en opphøyd figur og med kristendommen som dominerende religion. Menneskene som befolket riket, var av forskjellig opphav: grekere, slavere, armenere og syrere. Den felles identiteten deres var likevel at de var romere. I nesten tusen år etter at Romerriket i vest var blitt historie, fortsatte innbyggerne i det østlige riket å kalle seg nettopp romere. I de første århundrene holdt de også fast ved det latinske språket, på det juridiske området enda lenger, og helt frem til 1000-tallet ble latinske bokstaver brukt på myntene selv om alfabetet, det dominerende talespråket, det litterære språket og administrasjonsspråket fra 600-tallet av var gresk. Bruken av gresk bidro til å skape avstand til de gamle romerske provinsene i vest, der latin var kirkespråket, og der forskjellige folkespråk etter hvert ble dominerende, også som kunst- og forvaltningsspråk. Avstanden ble understreket i 1054 da paven i Roma og patriarken i Konstantinopel lyste hverandre i bann, og den vestlige, senere kalt katolske, og den østlige kirken ble atskilt. Kirken med hovedsete i Konstantinopel hadde allerede lenge definert seg som ortodoks, rettroende, og i dag er det betegnelsen vi gjerne bruker om den østlige kirken og dens avleggere.

Denne boka handler om Konstantinopel, om keiseren, kirken og imperiet og menneskene som bodde der. Men hva skal vi kalle dette riket? Skal vi følge innbyggerne selv og bruke betegnelsen Romerriket om den greskspråklige kristne kulturen i Asia som varte helt frem til midten av 1400-tallet? Legge inn en geografisk modifikasjon og kalle det Østromerriket også om tiden da det ikke eksisterte noe tilsvarende Vestromerrike? Bruke betegnelsen som fikk et visst gehør i Frankrike på 1700-tallet, «Det greske imperiet»? Eller skal vi rett og slett følge tradisjonen som slo gjennom på 1800-tallet, og bruke betegnelsene Bysants og Det bysantinske riket?

Historiene om Bysants

Bysantion var det gamle greske navnet på byen som ble grunnlagt ca. 660 fvt. på vestsiden av Bosporos-stredet der det munner ut i Marmarahavet. Etter at Konstantin hadde kalt byen opp etter seg selv, Konstantinopel, gikk betegnelsene Bysantion og bysantinsk ut av daglig bruk. Det var ord som ble hentet opp da vestlige historikere begynte å interessere seg for Konstantinopel på slutten av 1500-tallet. I århundret før hadde flere av de vestlige renessansehumanistene satt seg fore å lære gresk og de var begynt å samle inn antikke greske manuskripter som så ble publisert takket være den rykende ferske trykkekunsten. Renessansehumanistene var først og fremst ute etter tekster og kunstverk fra den klassiske, greske perioden. Gresk ble snart et hedersord, og Hellas betegnet det man gjerne ville betrakte som den europeiske sivilisasjonens vugge. Oppdagelsen av Konstantinopel og den greske tradisjonen etter antikken, kom først som en uventet bonus. Det skapte behov for en betegnelse som skilte det ikke-katolske keiserdømmet i øst både fra renessansens Vest-Europa, fra den forbilledlige greske antikken og fra det latinske Romerriket. Navnet Byzantium ble introdusert av tyskeren Hieronymus Wolf (1516–1580), som oversatte flere bind med bysantinske historiske skrifter til latin. Wolfs interesse for den østlige middelhavshistorien hang blant annet sammen med den politiske situasjonen i Europa: I 1529 angrep osmanske tyrkere Wien, og Wolf var en av flere som ble nysgjerrige på tyrkernes kristne forgjengere i Konstantinopel, og som ville utvide det humanistiske nedslagsfeltet til å omfatte den greske historien også i middelalderen. Wolfs samtid var dessuten preget av dype religionskonflikter i Vest-Europa, og for tyske lutheranere som ham fremsto Byzantium som et attraktivt alternativ til den romerske katolisismen.

Stafettpinnen ble tatt opp på slutten av 1600-tallet i Frankrike da «solkongen» Ludvig 14. pustet liv i de bysantinske studiene, kanskje først og fremst av beundring for det opphøyde østlige herskeridealet. På 1700-tallet, i opplysningstiden, ble Østromerriket og Konstantinopel derimot betegnelser på en kultur som man anså at var gått fra vondt til verre, og som hadde smuldret opp på grunn av dekadanse, meningsløst seremoniell og manglende evne til nytenkning. Både den franske filosofen Charles Montesquieu (1689–1755) og den britiske historikeren Edward Gibbon (1737–1794) beskrev det østlige keiserriket i negative vendinger. For Gibbon var det kroneksemplet på en forfallshistorie, han mente at den viste hvordan det gikk med store sivilisasjoner som henga seg til barbari og overtro, altså det stikk motsatte av opplysningstidens idealer. Historiografisk sett var forfallshistorien en refleks av forestillingene om at det antikke Romerriket, som også ble beskrevet som et rike der forfall fulgte vekst, ble direkte videreført av keiserriket med hovedsete i Konstantinopel. Ifølge Gibbon hadde Konstantinopel vært befolket av degenererte grekere, språket deres var forsimplet og utviklingen var stanset opp på grunn av overspent kristendom.¹

Opplysningsfilosofene skrev om riket i øst, men selv om betegnelser som Bysants eller Byzantium var lansert allerede på 1500-tallet, tok det tid før de ble tatt i bruk i vestlige språk. I 1837 ble Georg Wilhelm Friedrich Hegels forelesninger om historiefilosofi utgitt, og der viet han et relativt kort kapittel til Det bysantinske rike. I motsetning til Gibbon og Montesquieu benyttet han nettopp betegnelsen Det bysantinske rike på den sivilisasjonen han også anså som et svik mot den antikke kulturen («Alt som tidligere ble holdt høyt, ble nå tråkket ned i støvet»), men enda mer som en pervertering av kristendommen: «I Bysants havnet den kristne religion i hendene på avskum og utøylet pøbel.»² Hegel holdt sine historiefilosofiske forelesninger mellom 1817 og 1824, men de ble først utgitt etter hans død i 1831, og betegnelsene Bysants eller Det bysantinske rike fikk ikke allment fotfeste før på midten av 1850-tallet. Da som på Wolfs tid kan betegnelsen knyttes til storpolitiske begivenheter. Krimkrigen 1853–1856 mellom Russland på den ene siden og den seirende alliansen av Det osmanske rike, Storbritannia og Frankrike på den andre førte til sterke antirussiske holdninger i Vest-Europa, og med i dragsuget gikk også den gresk-språklige ortodokse kulturen. Andre halvdel av 1800-tallet var dessuten preget av stereotype bilder av både «Orienten» og østlig kristendom, bilder som først og fremst bidro til å styrke Vestens egen identitet. Bysants og Det bysantinske rike ble nå trukket frem som betegnelser på en kultur som var kjennetegnet ved negasjoner: den var ikke gresk på den antikke måten, den var ikke kristen på den katolske eller lutherske måten, den var ikke østlig på den tyrkiske måten.³

Blant vestlige reisende til Hellas og Lilleasia på 1700- og 1800-tallet ble det vanlig å omtale grekere og tyrkere i samme nedsettende vendinger og slik skille samtidens innbyggere i de gamle bysantinske områdene fra antikkens edle skikkelser både hva kultur og utseende angikk. Da Bysants ble et forskningsfelt og en rådende term for det østlige riket fra midten av 1800-tallet av, bygde det derfor på et helt bestemt syn på historie, geografi og rase i det indre Middelhavet. Mye av dette kan igjen forstås ut fra moderne teorier om orientalisme, det vil si som en måte Vesten fremhevet seg selv på ved å konstruere Østen (eller altså Orienten) som en kultur preget av passivitet og nytelsessyke. På den måten konstruerte man alt østlig som «de andre», klart tilbakestående i forhold til Vesten.⁴ Bysants ble klassifisert som orientalsk og vesensforskjellig fra både den moderne vestlige og den antikke kulturen, og det var særlig moral og rasjonalitet det hadde skortet på. Slike orientaliserende fremstillinger finner vi hos 1800-tallets vestlige historikere, men også i litteratur, malerkunst og teater der Bysants i mange tilfeller ble ensbetydende med pikante intriger og dekadent levesett. I det dansk-norske Salmonsens Konversationsleksikon fra 1915 defineres «Byzantinisme» blant annet slik: «B. bruges ogsaa i Bet. af Byzantinisk Væsen, overdreven Luksus og deraf flg. sædeligt Forfald og aandelig Slappelse, endvidere om et minutiøst udformet Hof-Ceremonivæsen med Tilbehør af uværdig Smigren og Kryben for de Store.» Dette synet på den bysantinske kulturen som både overdrevent stivbeint og formell, noe hoffseremoniellet og byråkratiet vitnet om, og overdrevent luksuriøs, som keiserens og hoffets orientalske levesett reflekterte, var rådende gjennom så godt som hele 1900-tallet. Det gir fremdeles gjenklang i bruken av adjektivet bysantinsk om noe som er intrikat og unødig komplisert, og i bruken av merkevarenavn som «Byzance» på parfymer og motekolleksjoner for å skape assosiasjoner til overflod og luksus.

Navn er ikke nøytrale. Når vi bruker betegnelsen Bysants, er det en lang vestlig resepsjonshistorie vi lener oss på. Men jeg har ikke funnet noe bedre, så i denne boka bruker jeg likevel betegnelsen Bysants og bysantinerne. Her tar jeg for meg det bysantinske keiserrikets historie sett fra mange vinkler. Vestens ideologi, maktinteresser og blikket det ga på Bysants, er en av dem.

Historien om Bysants og bysantinerne er mindre kjent enn antikkens historie. Mens antikken har vært ansett som en universell referanse, har det bysantinske riket vært vanskeligere å plassere og er ofte blitt definert som en kontrast eller som noe annet. Bysants har også vært, og er fremdeles, en viktig referanse for flere patriotiske bevegelser, ikke minst i Hellas. Det har også preget hvordan historien er blitt skrevet. Her i boka bygger jeg på flere store oversiktsverk (se listen over anbefalt videre lesning bakerst), på flere smalere artikler som iblant problematiserer den store historiefortellingen, og på originaltekster skrevet i den bysantinske perioden. Både utvalg av tekster og valg av perspektiver kunne selvfølgelig vært annerledes. Mitt håp er likevel at boka kan bidra til kunnskap og ikke minst interesse for bysantinerne og Bysants, ikke bare som et motstykke til noe annet, men som en historie med sin helt egen dynamikk og betydning.

Mange dagsaktuelle saker blir kanskje enklere å forstå om vi innlemmer bysantinerne i den lange europeiske og globale historien. Den bysantinske historien nyanserer forestillinger om forholdet mellom antikken, middelalderen og renessansen, forestillinger om øst og vest, ideer om hvordan kulturer fornyes og påvirker hverandre, og forestillingen om Europa. Vi trenger rett og slett kunnskap om dette mektige imperiet som videreførte antikken, innlemmet østlig kultur og utviklet sin egen form for kristendom, og som har vært myteomspunnet gjennom hele den vestlige historien og samtidig har bidratt til den.

Temaene

Denne boka er delt inn i sju tematiske kapitler. De tar for seg sentrale institusjoner i det bysantinske riket, men går samtidig inn på menneskenes livsvilkår og det bysantinske rikets plass i en større verden. Den vil også vise at den bysantinske historien ikke slutter med tyrkernes erobring av Konstantinopel, men må ses i lys av tradisjoner og ideologier som er blitt videreført helt opp til i dag i områder som var under bysantinsk innflytelse. Historien handler dessuten også om bysantinismer, om hvordan Bysants ble en referanse også der det verken fantes historiske eller geografiske forbindelseslinjer tilbake til Det bysantinske rike.

Bokas første kapittel er en kompakt framstilling av de lange linjene i dette rikets historie – hva omfattet det? Hvem bygde det opp, hvem truet det? Dette gir noen kronologiske knagger å henge de påfølgende, tematiske kapitlene på. I andre kapittel sirkles byen med stor B, Konstantinopel, inn. Det gir et bilde av byens historie, dens ideologiske betydning og dens rolle som kristent sentrum. I tredje kapittel er keiseren og hoffet tema, gjennom den kristne keiserideologien som ble utformet på 300-tallet, og det komplekse seremoniellet (som senere ga opphav til nedsettende karakteristikker av «bysantinismen»). Fjerde kapittel tar for seg kirken som grunnstein i det bysantinske riket. Kirkens institusjonelle rolle presenteres og noen av de opprivende teologiske debattene som bidro til å skape en ortodoks, dvs. rettroende kristendom. Tema for kapittel fem er menneskene. Hvem var bysantinerne, hvordan så de på seg selv, og hvordan så andre på dem? Hva vet vi om kvinner og menn, fattige og rike, om identitet og idealer? Kapittel seks omhandler kunnskapen. Det tar opp hva som skjedde med den antikke arven i den greskspråklige verden, og hvordan bysantinerne skapte sin egen litteratur, vitenskap og tenkning. Her kommer også etterhistorien inn. Hva skjedde med denne kunnskapsbasen da tyrkerne erobret Konstantinopel? Sjuende og siste kapittel har jeg kalt «Bysantinismen». Her er perspektivet ettertidens og utenverdenens blikk på, bruk av og konstruksjon av Bysants. Til sammen vil disse sju kapitlene forhåpentlig gi et bredt inntrykk av den lange historien til bysantinerne og Bysants, av hva som oppsto, hva som besto, hva som ble forandret, hvordan og kanskje hvorfor.