Hans Petter Graver

RETT OG ANARKI

En opprører i Høyesterett

DREYERS FORLAG OSLO, 2025

© DREYERS FORLAG – EN DEL AV FORENTE FORLAG AS, 2025

OMSLAG: ERLEND ASKHOV

EPUB-PRODUKSJON: EPUB.DK

ISBN 978-82-8265-833-1

Det må ikke kopieres eller tilgjengeliggjøres noe fra denne bok i strid med åndsverkloven, eller uten særskilt avtale med Forente Forlag AS eller med Kopinor, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

INNHOLD

Forord

Kapittel 1. En anarkist i Høyesterett

En umulig tanke

En enestående dommer

Anarkisme og rett – hva boken handler om

DEL 1. ARNOLD HAZELAND

Kapittel 2. Kontrastenes mann

Ambisiøs og sosialt engasjert

Ung, desillusjonert og skoleflink radikaler

I kretsen til Hans Jæger

Juristen

Kapittel 3. Hazelands politiske virksomhet

Fabrikklovgivning og skjev dødelighet

Foredragsvirksomhet i regi av Demokratisk foredragsforening

I kommunestyret og i Arbeiderpartiets sentralstyre

Kandidat til Stortinget

Anarkisten Hazeland

Anarkismen: Ingen forvorpen meningsløshet eller virkelighetsfjern utopi

Kapittel 4. Hazeland som offentlig person

Festtaler for russen

Kommisjonsuvesenet

Krigsrettsdommersaken

Forbigåelsene

Harbitz’ gate

Kapittel 5. Anarkismen i det norske bildet på Hazelands tid

En turbulent tid

Kristofer Hansteen og Hans Jæger

Anarkisme, syndikalisme og direkte aksjon

Strafferetten og anarkismen

Anarkisme i den folkelige oppfatningen

DEL 2. HØYESTERETTSDOMMEREN

Kapittel 6. Hazeland i Høyesterett

Dissenteren Hazeland

Kapittel 7. Retten og staten

Mot loven

Mot staten

Kommuners konkurs

Domstolens prøvingsrett

Kapittel 8. Det sosiale engasjementet

Fattigdom og nød

Leieboere mot utleiere

Hazeland og kvinnene

Barnas manglende beskyttelse

Straffutmåling

Kapittel 9. Arbeiderbevegelsen og politiske saker

Arbeidsrettssaker

Saker med partipolitisk tilsnitt

Kapittel 10. Politikk og dommeratferd

Sammenhenger mellom holdninger og handlinger

Stemmegivning og politisk kultur

Mellom likhet og frihet – mot statens orden

Anarkisten og juristen

DEL 3. JURISTEN OG ANARKISTEN

Kapittel 11. En rett uten stat?

Utgangspunktet til anarkismens klassikere

Kan da anarkisme og rett likevel forenes?

Moderne kontraktsteorier

Gjensidig hjelp i moderne drakt

Alternativer til rett

Kan retten grunnes på en filosofi som er forenlig med anarkismen?

Kapittel 12. Anarkistisk rettspolitikk

En tredje vei

Rettsutvikling og mikropolitikk

Kapittel 13. På vei mot frihet

Retten og staten

Alternativ konfliktløsning

Kle av makten!

Krev det umulige!

Reguleringer med mindre stat

Rett mot stat

Kapittel 14. Vi trenger flere anarkister!

Noter

Forord

Da jeg arbeidet med min bok om radikale jurister på 1920-tallet, kom jeg over høyesterettsdommeren Arnold Hazeland. Jeg ble oppmerksom på at han ikke bare var en radikaler tilknyttet arbeiderbevegelsen, men at han var en overbevist og erklært anarkist. Dette vekket min nysgjerrighet. Hvordan kunne en mann være høyesterettsdommer når han var anarkist? Han var tross alt en av statens fremste representanter, samtidig som han sluttet seg til en politisk ideologi som har som sitt fremste formål å avskaffe staten og retten.

Dette måtte jeg undersøke nærmere. Arbeidet brakte meg ikke bare inn i samfunnsforhold og rettspraksis for hundre år siden, det førte meg også dypt inn i anarkistisk teori, og til en refleksjon over mine egne holdninger og erfaringer som jurist.

Jeg har fått god hjelp inn i anarkistisk teori gjennom veiledning og samtaler med Syphilia Morgenstierne og Terje Emberland, som begge fortjener en stor takk. Begge bekreftet at Hazelands rolle ikke er ukjent blant norske anarkister, selv om han ellers nok er ganske ukjent for de fleste.

I en tid der demokratiet er under press, og hvor stadig flere stater opplever at autokratiske politikere kaprer makt gjennom å bygge ned rettsstatens institusjoner, kan anarkismen være en inspirasjon til å utvikle et svar som ikke bare består i å forsvare det bestående. Autokratiske politikere får støtte fra folk som har reelle frustrasjoner knyttet til måten den globaliserte liberale orden fungerer på. Å søke etter alternative svar til både liberalismen og autokratiet er derfor nødvendig.

Oslo, mai 2025
Hans Petter Graver

KAPITTEL 1

En anarkist i Høyesterett

En umulig tanke

Det var en gang en anarkist i Høyesterett. Ja, slik må åpningen bli, det er utrolig som et eventyr. I et tiår på begynnelsen av forrige århundre hadde vi en anarkist i Høyesterett. Det har ikke skjedd verken før eller siden.

Er det mulig, og gir det mening å være anarkist og dommer? Mange, både anarkister og andre, vil svare et bestemt nei. En av anarkismens store teoretikere, franskmannen Pierre-Joseph Proudhon (1809–1865), er en av dem: «Nei, nei, dommere, dere skal ikke lenger utføre disse voldelige hykleriene. Selv om det ikke er noe som stiller deres gode tro i tvil, og selv om dere på grunn av deres gode tro vil bli tilgitt i fremtiden, skal dere ikke fortsette. Dere har ingen rett til å dømme.»¹ Og han sier videre at til tross for at det vil ta lang tid å gjennomføre revolusjonen, er den «fullstendige og umiddelbare avskaffelsen av alle domstoler, uten noen form for erstatning eller overgangsordning, en av revolusjonens fremste nødvendigheter».²

En annen av anarkismens storheter, Mikhail Bakunin (1814–1876), sier i Arnold Hazelands norske språkdrakt: «Med et ord, vi avviser enhver lovgivning, enhver privilegert, patentert offisiell og lovhjemlet autoritet og innflytelse, selv om de utgår fra alminnelig stemmerett, idet vi er overbevist om at de aldri vil kunne annet enn bli til fordel for et herskende og utbyttende mindretall mot det umåtelige trellbundne flertalls interesser.»³ Bakunins avvisning var med andre ord ikke knyttet til fåmannsvelde og diktatur: Autoriteten til selv en demokratisk lovgiver måtte fornektes.

Den russiske fyrsten, og anarkismens teoretiker fremfor noen, Peter Kropotkin (1842–1921), er like klar. Også her i norske ord valgt av Arnold Hazeland: «Anarkisten fornekter ikke bare de bestående lover, men enhver innsatt myndighet, enhver autoritet.»⁴ Og en som får innsikt i loven, vil «ha en dyp forakt for denne lov. De vil forstå, at det å være den skrevne lovs tjener, det er hver dag å bringe seg til samvittighetens lov og kjøpslå med den; og da denne kamp ikke kan vare, vil de bryte med overleveringen og komme og arbeide med oss på å avskaffe alle slags urettferdigheter: Økonomiske, politiske og sosiale».⁵ Og hva vil anarkisten med dommere? «Vi forlanger kun ett, å utrydde alt det, som i det nåværende samfunn hindrer den frie utvikling av disse to følelser [kjærlighet til det gode og hat mot det onde], alt som forfalsker vår dømmekraft: Staten, kirken, utsugelsessystemet, dommeren, presten, regjeringen, utsugeren.»⁶

Dette var mannen som inspirerte juristen Arnold Hazeland til å bli anarkist tidlig på 1900-tallet. Det var også hans ord Hazeland engasjerte seg i å formidle til det norske folk, gjennom arbeiderbevegelsens kanaler for trykking og utgivelse av propaganda. Likevel var han selv dommer i over 25 år, mesteparten av tiden etter at han offentlig hadde bekjent seg til anarkismen.

Denne boken skal vise at det er mulig og gir mening for en anarkist å være dommer, og begrunne dette. Jeg vil gjøre dette både gjennom en gjennomgang av Arnold Hazelands liv og virke som politiker og dommer, samt en diskusjon om forholdet mellom anarkismen og rettssystemet.

Det er en grunntanke i anarkistisk teori at retten må bekjempes.⁷ Retten er en av statens uttrykksformer, og når staten forsvinner, må retten bort. Men ingen av anarkismens klassiske teoretikere var tilhengere av kaos. Det de var imot, var hierarkisk autoritet og tvang til underkastelse. De var for individets frihet til selv å bestemme over sitt liv og til å gjøre opp sin egen mening om hvem man skulle følge. Samtidig var de sosialister. Det betyr at de var for samarbeid, fellesskap og solidaritet og for sosial likhet. De var med andre ord ikke det vi i dag forstår ved ekstreme libertarianere eller anarkokapitalister. De så at den kapitalistiske samfunnsorden skapte store ulikheter, der de som kontrollerte kapitalen hadde makt over de som ble utbyttet og holdt i ufrihet. Derfor måtte også eiendomsretten bort.

En enestående dommer

Han kan vel ikke være den eneste anarkisten i Høyesterett? Selvsagt kommer det an på hva man forstår ved «anarkist». Mange forbinder anarkisme med kaos, ødeleggelse og uhemmet individualisme. Legger man en slik forståelse til grunn, finnes det nok ingen anarkister i domstolene. Hvis man derimot forstår anarkisme som individualisme – som en person som går sine egne veier og ikke innretter seg etter normene – er han neppe den eneste. I Høyesterett deltar flere dommere, og de voterer over utfallet av en sak. Hvis en dommer ikke er enig med de andre, kan han skrive sin egen dissens. Det er ikke uvanlig å dissentere. Det er også eksempler på høyesterettsdommere med manglende respekt for sine kolleger, og som ikke innrettet seg i det faglige og sosiale fellesskapet.⁸ Men ingen av disse forståelsene av anarkisme er den jeg legger til grunn.

Arnold Mathew Johan Philip Hazeland (1859–1945) var ikke den av kollegene i Høyesterett som hadde rekorden når det gjaldt å dissentere.⁹ Det er ikke i denne betydningen han var anarkist. Ved anarkist forstår jeg en som mener at anarkismen er den teorien som gir den beste forståelsen av samfunnet og trekker opp de beste idealene for fremtidssamfunnet. Anarkisten vil erstatte staten med direkte demokrati og flat struktur, oppheve markedets styring, kollektivisere eiendomsretten og erstatte religion med rasjonalitet og vitenskap. Arnold Hazeland var av denne oppfatningen. Han gikk åpent ut med dette synet og arbeidet for dets utbredelse i befolkningen. Han var en åpent erklært anarkist – og samtidig dommer. Det er en sjelden fugl.

Hazeland var ikke bare høyesterettsdommer. Før han nådde dit – til det som må anses som høydepunktet i en vellykket karriere som jurist, fungerte han både i overretten, vår tids lagmannsrett, og som sorenskriver, leder av det som i dag kalles tingrett. Også i disse domstolene var han enestående. Jeg tror ikke det finnes noe annet eksempel på en dommer i Norge, i noen domstol, som også var anarkist og offentlig kjent som det.¹⁰ Hazeland gjorde ikke noe for å skjule sitt syn. Han var tvert imot en person som var vel kjent i offentligheten, og hans person og hans politiske syn var flere ganger gjenstand for debatt på Stortinget. Det var med andre ord ingen hemmelighet at det satt en anarkist i Høyesterett.

Ser vi utover Norges grenser, er det fortsatt vanskelig å finne anarkister i domstolene. Jeg har spurt kolleger i Norden, i Frankrike, Spania, Nederland, Storbritannia, Brasil og USA. Ingen kommer på noen. Jeg får eksempler på anarkistiske advokater og professorer, men det er tross alt noe annet. De er jo ikke myndighetspersoner på samme måte som en dommer, og de står ikke som de ypperste vokterne av statens rett.¹¹

Var han virkelig enestående? Gjør vi et dypdykk i kildene, dukker det opp en dommer og anarkist. Vi må tilbake til 1500-tallet og Frankrike. Étienne de La Boétie (1530–1563), som av mange regnes som en forfar til anarkismen, var hele sitt korte liv en lojal magistrat for fyrsten i Bordeaux.¹² Men han skrev også boken Le Discours de la Servitude volontaire (på norsk som «Om den frivillige trelldom»).¹³ Boétie er kanskje best kjent for det nære vennskapet som Michel de Montaigne skildrer. Det var også Montaigne som forvaltet arven etter La Boétie, for skriftet hans om frivillig trelldom ble aldri gitt ut i hans levetid. La Boétie tok opp problemet med at folk adlyder tyranner – trekker man lydigheten tilbake, så bryter tyrannens makt sammen. Boken har vært lest som et oppgjør med tyranner og en oppfordring til ulydighet, men den har også vært lest som en oppfordring til ulydighet mot enhver makt.

La Boétie skrev boken som veldig ung – det strides om han var 18 eller 16 da han skrev den. Han gjorde den uansett aldri kjent, og det er lite som tyder på at den preget hans innstilling som voksen. Om den kan tolkes som et uttrykk for at han var anarkist, kan det likevel ikke brukes som bevis for at han var anarkist mens han var dommer. Han var først anarkist, deretter dommer – ikke både anarkist og dommer samtidig, slik Hazeland var.

Fra kildene dukker det også opp en person nærmere oss i tid. Ser vi på tittelbladet til den første oversettelsen av Kropotkin i Norge, Erobringen af brødet, dukker navnet Martin Nielsen opp.¹⁴ På tittelbladet er det angitt at han var forhenværende byfogd. Hvem var Martin Nielsen?

Martin Nielsen (1823–1899) virket som byfogd i Haugesund fra 1867 til 1883. Før det drev han sakførerforretning samme sted. Han var ansett som en allsidig begavet og interessert mann, med en levende interesse for historie og filosofi. Han kunne latin og fransk fra skolen, og lærte seg engelsk på egen hånd ved å arbeide med å oversette skrifter fra engelsk. Han var også musiker, en ildsjel i byens sang- og musikkliv og komponerte også enkelte sanger.¹⁵

Etter at han gikk av som byfogd, viet han sin tid til oversettelse av «sosialøkonomiske verker».¹⁶ Han oversatte alle Henry Georges verker uten at de ble utgitt, og altså Erobringen af brødet av Kropotkin. Men var han anarkist?¹⁷

Forfatteren av minneordet over Martin Nielsen unngår ordet anarkisme i omtalen av hans arbeid. I stedet omtales Kropotkins bok som et verk om sosialøkonomi. Ville han ikke klebe den anarkistiske merkelappen på den avdøde dommeren? Uansett er det ikke noe som tyder på at Nielsen var anarkist og dommer. Han var dommer først. Etterpå forfulgte han sin interesse for «sosialøkonomien».

Den fremste av anarkismens historikere, Max Nettlau, nevner i sin bok om anarkismens historie en belgisk dommer, Ernest Nys (1851–1920), som var del av kretsen rundt Élisée Reclus, en av de franske anarkistene på 1800-tallet.¹⁸ Nys var jurist, professor i folkerett og fungerte som dommer i den permanente voldgiftsdomstolen i Haag. Han bistod Kropotkin i innsamling av materiale til boken Erobringen af brødet og andre bøker, og Kropotkin takker ham som «sin gode venn» i forordet til boken om den franske revolusjonen.

Selv om han var venn av mange russiske emigrerte anarkister og motstander av tsarens diktatur i Russland, er det lite som tyder på at Nys selv var anarkist i sitt politiske utsyn. Han viet seg til folkeretten og folkerettens historie og regnes som den moderne grunnleggeren av dette faget. Han skrev et utall arbeider innenfor dette feltet, og så utviklingen av folkeretten som uttrykk for menneskehetens fremskritt.¹⁹ Hvor det er samfunn, er det rett, skrev han, og han mente at retten måtte håndheves av faste dommere.²⁰ Han hadde med andre ord verken et avvisende eller skeptisk syn på retten og rettens autoritet, selv om hans område først og fremst var folkeretten, og folkeretten er av flere anarkister holdt opp som mønster for hvordan retten kan organiseres og fungere i et anarkistisk samfunn. Folkeretten er jo en rett uten en lovgiver og uten en tvangsmakt til å håndheve den.

At Hazeland er så alene om å kombinere det å være anarkist med å være dommer, kan jo tyde på at det egentlig ikke er mulig. Jeg skal forsøke å vise noe annet.

Anarkisme og rett – hva boken handler om

I Norge har vi altså Hazeland. Hvem var han? Hva sto han for? Hvordan kunne han bli utnevnt? Hvordan dømte han, og hvordan preget anarkismen hans dømmende virksomhet? Og ikke minst, er det mulig å forene det å være anarkist med det å være dommer i rikets øverste domstol, og er det et meningsfylt prosjekt? Disse spørsmålene er det jeg søker å svare på gjennom denne boken.

Hvorfor er det i det hele tatt interessant? For min del ble jeg nysgjerrig da jeg hørte om at vi hadde hatt en dommer i Høyesterett som bekjente seg åpent til anarkismen. Jeg har selv alltid vært skeptisk til autoriteter og har grublet over det paradoksale i mitt eget yrkesvalg. Anarkismen er den politiske filosofien som konsekvent avviser all autoritet, noe som synes uforenelig med ikke bare et virke som dommer, men også med en rettsorden overhodet. Ved nærmere ettertanke er det likevel vanskelig å tenke seg et ordnet samfunn uten noen form for normativ orden som folk må innrette seg etter. Kan det åpne for at det er noe i retten som også anarkisten vil se nødvendigheten av?

Kanskje er anarkismen bare er en livsfjern idé som hører hjemme på det historiske mørkeloftet hvor vi oppbevarer alt det absurde tankespinnet som mennesker har funnet på gjennom tidene. I så fall er ikke det at Hazeland trodde på anarkismen mer interessant enn at andre dommere på samme tid trodde på den spiritistiske åndeverden.²¹ Men hva om det ikke er slik? Hva om retten gir anarkisten større spillerom enn vi umiddelbart antar? Kanskje kan vi organisere samfunnet ved hjelp av retten med mindre grad av dominans og krav til underkastelse enn dagens rettsorden krever. Muligheten for det er verdt å undersøke. Det er min motivasjon for å skrive denne boken.

La meg ta et eksempel. Retten krever lydighet, og jurister ser generelt med skepsis på den som bryter loven, selv om det skjer ut fra edle motiver, som ved sivil ulydighet.²² I den første saken mot aksjoner iverksatt av Extinction Rebellion uttalte Høyesterett at «allmennpreventive omsyn tilseier ein markert og følbar reaksjon»,²³ og ila demonstrantene en forholdsvis streng bot. Til kontrast kan vi se på Hazelands uttalelse i den første saken han behandlet om sivil ulydighet: «Det dreier seg om en handling som må anses utsprunget av idealistiske motiver og som iallfall ligger i periferien av hva som kan betraktes som straffbart forsøk. Det hadde under disse omstendigheter efter min oppfatning vært all grunn til å bli stående ved lovens mildeste straffart.» Disse to uttalelsene markerer ikke bare forskjeller i synet på sivil ulydighet. De er uttrykk for to helt forskjellige holdninger overfor den som ikke bøyer seg for rettens autoritet.

Selv om denne boken kretser rundt livet og virket til en enkelt person, er den ikke noen biografi i tradisjonell forstand. Til det er kildematerialet for spinkelt. Jeg har ikke funnet brev eller dagboknotater skrevet av Hazeland selv eller andre i hans omgangskrets som gjør det mulig å rekonstruere livet og personen Hazeland, hans forhold til familie, venner og kolleger eller hans indre tanker og følelser. Det som finnes av kilder, er stort sett de spor han har etterlatt seg i offentligheten i form av avisartikler og -reportasjer og noen trykte skrifter. I tillegg finnes det dommer – dommene han var med på å avsi og begrunnelser han har utformet. Men domsjangeren er spesiell og gir lite rom for en person til å vise sin individualitet. Noe rom er det likevel.

Boken er snarere en studie av det prosjektet som Hazeland søkte å realisere: å følge og utbre sosialismen og tankene til de anarkistiske teoretikerne og å kombinere det med å være jurist og dommer, altså en av statsmaktens fremste representanter, og det til og med i landets Høyesterett. Å trenge inn i denne mannens prosjekt kan bidra både til å kaste lys over anarkismen som idé og handling og over retten og dens forhold til staten og makten. En slik studie kan gjøre anarkismen og dens forhold til retten mer gripbar enn gjennom en ren teoretisk studie av forholdet mellom anarkisme og juss. Her har vi en virkelig person som har søkt å kombinere anarkismen med dommergjerningen.

I denne boken skal vi med andre ord forsøke å forstå prosjektet til denne anarkistiske dommeren. Vi skal stille spørsmål som: Ble han dommer bare ut fra en personlig ambisjon om å klatre til topps i det juridiske hierarkiet, eller hadde han en politisk misjon? Kan en slik politisk misjon være viktig også i dag, og kan det i det hele tatt la seg realisere for en anarkist å fremme sitt syn gjennom rettsapparatet? Og lar det seg forsvare ut fra det løftet dommeren avgir om å dømme etter retten? For å svare på disse spørsmålene vil jeg klarlegge Hazelands politiske oppfatning og hvordan han forstod anarkismen. Derfor vil de første kapitlene se på hans bakgrunn, hans opptreden i offentligheten og det bildet samtiden hadde av ham. Så vil jeg gjennomgå og analysere hans praksis som dommer i Høyesterett. Bokens avsluttende kapitler gir en teoretisk behandling av forholdet mellom rett og anarkisme for å svare på spørsmålet om og hvordan anarkismen kan gi grunnlag for å bruke retten i en frigjørende retning, samt illustrere dette med noen eksempler fra min egen erfaring som jurist.

Boken gir en teoretisk behandling av forholdet mellom anarkisme og rett, samtidig som den diskuterer måter man kan forholde seg til retten på for å bygge ned autoritet og fremme frihet og selvbestemmelse. Den tar ikke sikte på å gi noen skisse av eller begrunnelse for en anarkistisk rettsorden, om noe slikt i det hele tatt kan tenkes. Derfor inneholder den heller ikke noen diskusjon av de mange innvendingene om at det ikke er mulig å opprettholde et moderne samfunn uten komplekse strukturer med hierarki, autoritet og byråkrati. Ambisjonene er mer beskjedne. Det jeg vil vise, er at det er mulig innenfor rammene av retten og rettspolitikken å gå lenger i retning av frihetlige ordninger enn det mange umiddelbart tror.

I den grad jeg lykkes med det, vil Hazelands livsverk fremstå som meningsfylt, ikke som absurd, ørkesløst og sært. Alle som er skeptiske til autoritet, undertrykkelse og ubegrunnet lydighet, burde finne det meningsfylt. Etter min mening er dette et betydningsfullt prosjekt i den tiden vi nå lever. I mange land ser vi økt oppslutning om autokratiske ledere som går til angrep på demokratiske institusjoner og liberale verdier. Forsøkene på å slå en slik utvikling tilbake gjennom å mobilisere oppslutning om liberale institusjoner og demokratiske partier er viktig, men det er ikke sikkert det er nok. Det er et sterkt argument for å søke etter alternativer til de løsningene som kritikerne av de liberale institusjonene fremmer. Kanskje kan anarkismen tilby et slikt alternativ.