HEIDI HELENE SVEEN (RED.)

Evig barnefri

HISTORIER OM FRIVILLIG BARNLØSHET

HUMANIST FORLAG 2015

© Humanist forlag 2015

Omslag: Lilo design

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8282-117-9 (ePub)

ISBN: 978-82-82821-16-2 (trykk)

Boka er utgitt med støtte fra Institusjonen Fritt Ord

www.humanistforlag.no

Innhold

FORORD

MINE BARN VILLE ALDRI LÆRT SEG Å SYKLE

Av Ole I.B. Storø

FRIVILLIG BARNLØS

Av Brita Møystad Engseth

VI LIGNER LITT PÅ EN BAKTERIEKOLONI

Av Kathleen Rani Hagen

Forord

Den boken du nå sitter med i hendene er et resultat av samfunnets holdning som sier at det normale og naturlige er å ønske seg barn. Foreldreskapet er normalitetens gullstandard. Det å få barn er derfor et livsvalg som sjelden stilles spørsmål ved. Det er vi som velger bort barn, som skylder en forklaring. I alle fall hvis du er kvinne. Fraværet av et barneønske åpner derfor opp for spørsmålet om hva som er galt med den enkelte, ettersom mange tenker på barnefrihet som en mangel. Men er det slik at barnefrie lever ukomplette liv?

Gjennom en rekke personlige beretninger om frivillig barnløshet åpnes det opp for andre måter å forstå barnefrihet på. Fire menn og ti kvinner har bidratt med sine individuelle historier. Du kommer sannsynligvis til å bli overrasket over bredden i fortellingene, men du vil nok også bli slått av likhetene. Boken taler til lesere som har eller sterkt ønsker seg barn, og som ikke kan forstå at noen velger bort det som for flertallet er det fineste livet har å by på. Men den taler minst like mye til alle dem som er nysgjerrige på en alternativ levemåte, og som vurderer å prøve lykken som evig barnefri.

Oslo, mai 2015

Heidi Helene Sveen

Mine barn ville aldri lært seg å sykle

Av Ole I.B. Storø

Jeg er ingens pappa. Jeg har heller ikke tenkt å bli noens pappa. Av den enkle grunn: Jeg vil ikke. Men det å ikke ville er ikke alltid et tilfredsstillende svar. Det krever en nærmere forklaring. Ikke fra min side, riktignok. Jeg har jo tenkt grundig gjennom dette i snart 20 år, og tatt et bevisst valg om å leve et liv uten barn. Jeg har overbevist meg selv. Forklaringsbehovet kommer fra utenforstående. Det er andre enn jeg som trenger en utdypning, som etterspør en solid argumentasjonsrekke for valget mitt. For hva er det jeg ikke vil? Hvorfor vil jeg ikke? Det må ligge noe mer i det ikke å ville. Som om noen vil ha svar de kan argumentere mot. Forklaringer de kan plukke fra hverandre, og deretter overbevise meg om at det jeg ikke vil, er feil. Jeg har bare ikke skjønt det. Ennå.

Rister i familietreet

Valget mitt om ikke å få barn ble i 20- og begynnelsen av 30-årene ikke tatt særlig seriøst. Verken av familie, venner, kolleger, bekjente eller tilfeldige møter. «Det er en fase, det vil gå over, bare vent og se,» mente mange. Spesielt kvinner hang seg opp i avgjørelsen. Som om de tok det personlig og fikk et behov for å irettesette meg. Understreke at dette kunne jeg vel ikke oppriktig mene, dette hadde jeg ikke tenkt godt nok over. For barn er jo det største mennesker kan oppleve. Det er jo selve meningen med livet. Var det slik at min holdning truet deres oppfatning av det gode liv? Kunne ikke de bevare sin mening med livet, selv om jeg ikke delte det samme innholdet? Eller var det en frykt der for at jeg skulle få andre menn til å tenke det samme?

Å bestemme seg for å leve uten barn, er altså ofte et større problem for andre enn for oss som velger det. Det bryter med sentrale verdier og tradisjoner, og utfordrer kulturen vi lever i og naturen vi stammer fra. Vi frivillige barnløse rister i familietreet og gjør hele samfunnsstrukturen mer sårbar, virker det som. Jeg tror mange fortsatt føler det slik. For min egen del er det litt annerledes i dag enn for bare noen år siden. Jeg er 40 og opplever en større forståelse, i alle fall aksept, for valget mitt. Men jeg vet ikke om det er fordi det har blitt mer stuereint å si at man ikke vil ha barn – eller om det er fordi folk jeg kjenner har gitt opp å prøve å overbevise meg om å få barn. Kanskje tenker de at nå er jeg så gammel at det ikke er noe å diskutere lenger? Det er uansett befriende å slippe hele tiden å måtte redegjøre for valget jeg har tatt.

Rotløs og egoistisk

Samtidig er det rart hvordan mitt og min samboers selvstendige valg om å leve et liv uten barn i det hele tatt trenger en forklaring. At vi som voksne, oppegående mennesker må begrunne hvorfor vi ikke ønsker oss barn. Som om det er en oppskrift på hvordan livet skal leves. En fasit som sånne som oss, vi frivillige barnløse, ikke helt har forstått og derfor trenger å forstå: at hele poenget med menneskets eksistens er å få barn. At vi er her for å etablere en kjerne, reprodusere våre gener og føre slekten videre.

Jeg krever ingen forklaring av dem som har valgt å leve et liv med barn. Jeg ber ikke om en begrunnelse for hvorfor de ønsker seg barn, eller for hvorfor de fikk barn. Det ville blitt oppfattet som uhøflig, på grensen til trakassering, dersom jeg gjorde det. «Hæ, skal du ha barn? Du vet ikke ditt eget beste.» «Herregud, har du fått barn. Du kommer til å angre.» Kunne jeg sagt noe sånt til dem som vil ha barn? Til dem som har fått barn? Nei. Det hviler en slags forståelse i den offentlige diskursen, i tabloide og sosiale medier, i samfunnet og i folks egne sinn om at de som får barn, de følger malen. De viker ikke fra normalen. Ergo har de skjønt meningen med å rusle rundt her på jorda i noen tiår. Vi andre er bare noen rotløse og egoistiske sjeler. Som bare tenker på oss selv, men som samtidig ikke vet vårt eget beste. Som ikke forstår hva vi går glipp av.

En åpen fremtid

Jeg har ingen problemer med å skjønne at det å få barn for mange er det største de kan oppleve. At det er den optimale oppnåelsen i deres liv. Jeg respekterer at de velger å få barn. Jeg synes det er bra at par som ønsker seg barn, klarer det. Jeg blir glad når jeg ser gleden og stoltheten de viser over å bli foreldre. Jeg har ingen innvendinger mot at de velger å endre livene sine og ønsker å bli fedre og mødre. Det er naturlig at de velger det. Det er sånn flesteparten lever sine liv. Jeg synes også at alle jeg kjenner som har barn, er gode foreldre og har fine og veloppdragne unger. Jeg liker barna deres. Jeg kommer godt overens med dem. Tror jeg.

For meg er derimot ikke det å få barn den mest meningsfulle måten å leve livet mitt på. Jeg ser heller ikke på meg selv som en rotløs og egoistisk person. Tvert imot vil jeg omtale meg som en etablert og omsorgsfull type. Jeg vet hvem jeg er og hvor jeg er i livet. Jeg trenger ikke å få barn for å forløse slike egenskaper.

Selvsagt går jeg glipp av noe, det sier seg jo selv. Jeg går glipp av å få barn. Det innser jeg, og det lever jeg fint med. Jeg går glipp av å være pappa, men jeg opplever også mye ved å ikke være det. Jeg har annerledes hverdager, helger og ferier enn fedre. Jeg har en helt annen fleksibilitet, spontanitet og frihet. Som jeg verdsetter og ikke vil miste. Alle valg har konsekvenser, men de er ikke nødvendigvis negative. Jeg ser positive konsekvenser ved å leve et liv uten barn. Jeg ser en åpen fremtid.

Trøtt, syk og sliten

Tanken om et liv uten barn kom i begynnelsen innenfra. Nærmest som en kroppslig greie. Det var noe jeg rett og slett ikke hadde lyst til. Jeg ville ikke tre inn i den rollen. Det var en motstand der mot å overgi meg til et slikt liv. Til oppdragelse og forpliktelser, til bekymringer og stress. Med årene har dette blikket også vendt seg utover. Det har forsterket seg gjennom observasjoner, erfaringer og av hvordan verden har utviklet seg. Jeg ser meg selv, men jeg ser også andre. Det jeg ser har gjort meg pessimistisk på et vis, men også mer sikker på valget mitt.

Hva er det jeg ser? Jeg ser en tid hvor det er en ekstrem oppmerksomhet rundt det å få og det å oppdra barn. Jeg ser et enormt press for å lykkes, få vellykkede barn og bli en lykkelig kjernefamilie. Jeg ser foreldre som mister noe av seg selv når de får barn. Som mangler tid og overskudd til å gjøre ting de selv har lyst til. Jeg ser at mange kjeder seg. At det kreves en vilje for å opprettholde hobbyer og sosiale nettverk.

Jeg ser foreldre som er slitne, som sover lite og ofte er syke. Jeg ser foreldre som jobber mye og som synes de er for lite sammen med barna sine. Jeg ser familier som må flytte ut av byen, som trenger større plass og søker tryggere omgivelser for barna sine. Jeg ser familier som flytter til hjemplassen sin fordi de trenger besteforeldre til å hjelpe seg med barna. Jeg ser par som har vært hodestups forelsket. Som bestemte seg for å få barn, men som noen år senere flytter fra hverandre og ender opp i en konflikt om fordelingen av barna. Jeg ser at det å få barn ikke alltid blir det fellesprosjektet mange så for seg. At det sliter på kjærligheten og ender helt motsatt av hva de drømte om på forhånd.

Jeg ser foreldre som er fornøyd med å dele på ansvaret for barna. Som veksler mellom å være 100 prosent dedikert mamma eller pappa og en friperiode fra de daglige pliktene. Som kjører én uke på og én uke av. Som et vaktskifte. Jeg ser foreldre som opplever sorg fordi de har mistet barn. Jeg ser barn som opplever sorg fordi de har mistet foreldre. Jeg blir skremt av slikt. Jeg vil ikke oppleve det samme selv, eller at mine barn skal oppleve det.

Jeg ser også frustrasjon, redsel og usikkerhet. Jeg ser eksperter som mener noe om hvordan foreldre skal oppdra barna sine. Men jeg ser også en mer privat barneoppdragelse og institusjonalisert barndom. Jeg ser barn uten rettigheter. Jeg ser fattige barn, barn som sulter, som undertrykkes, som utnyttes. Barn som ikke har noen fremtid. Barn på flukt. Barn som dør.

Jeg ser en ustabil verden, en forvirret klode, en overbefolket planet. Jeg vet ikke om det er et godt nok sted å rekruttere nye folk til. Jeg ser at jeg ikke vil inn i det jeg ser.

En god far

Jeg ser at det å få barn innebærer et stort ansvar, og at det er et ansvar jeg ikke vil ha. Et ansvar jeg ikke trenger. Jeg vil ikke bruke mine beste år på å oppdra barn. Jeg ser ikke at det vil gjøre meg lykkeligere. Jeg vil ikke være konstant sliten og trøtt. Skifte bleier og bosted, smøre matpakker og ski. Jeg vil ikke kjøpe stasjonsvogn, feste en skiboks på taket og barneseter i baksetet. Søke om barnehageplass, innrede barnerom og kjøre til og fra fritidsaktiviteter. Jeg vil ikke reise på ferier til barnevennlige steder. Jeg vil ikke diskutere med barn, kjefte på dem og prøve å få dem til å forstå. Jeg vil ikke ha dårlig samvittighet for at jeg ikke er helt til stede. For at jeg henger etter hjemme, på jobb og med egne hobbyer og egen fritid. Jeg vil ikke risikere samlivet mitt fordi vi krangler om hvordan vil skal oppdra barna. Fordi vi mangler energi til å være sammen, ta vare på hverandre, være et par. Jeg vil ikke finansiere boliglån og bli skuffet over at barna ikke kommer hjem til jul. Jeg vil ikke at barna skal oppleve å miste en far og en mor, at besteforeldre går bort eller at venner dør. Jeg vil ikke bruke tid, penger og krefter på egne barn. Jeg ser at jeg ikke vil. Men at jeg vil være fri.

Det jeg ser, det jeg ikke vil, er kanskje ikke gode nok svar for andre. For dem som leser denne teksten. Mange vil sikkert hevde at disse grunnene ikke er noe å bekymre seg over. Påstå at gleden over å få barn overskygger utfordringene. Tenke at jeg tenker bare på meg selv. At det jeg sier bare er tull. Det er helt i orden for meg at noen mener det. Jeg håper forståelsen er gjensidig. Jeg har ofte stilt meg spørsmålet: «Hvorfor kan ikke jeg bare være en vanlig fyr som får barn?». Svaret er alltid det samme: fordi jeg ikke vil. Jeg kunne sikkert gjort det enkelt for meg selv. Tatt over familiebedriften som i flere generasjoner har vært en del av min families livsgrunnlag og vår identitet. Som mennene i familien har arbeidet og slitt for. Menn som viet sitt liv til jobben slik at jeg kunne ha et hus å vokse opp i. Jeg kunne bygd hus i bygda, drevet bedriften videre og laget en familie. Men jeg ville ikke. Det passet ikke med mine drømmer, mine mål. Det var aldri slik jeg så for meg at mitt liv skulle bli. Min far forstod det. Han så det og lot meg velge. Han slapp meg fri. Slik en god far skal gjøre.

Kunne jeg blitt en god far? Mange sier det: «Du burde jo få barn. Du ville blitt en god pappa.»

De aner egentlig ikke hva de snakker om. De ser bare konturer, en som er lojal, som er åpen. Men de ser ikke hele bildet. De ser ikke meg i mitt eget sinn. I mine kulisser. Men jeg ser. Jeg ser at jeg mangler selvtillit for å få barn. For å bli pappa. Jeg ser at jeg ikke finner roen rundt barn, at jeg ikke takler det helt. Jeg ser at jeg verken vil mestre eller like rollen som pappa.

Overbeskyttende kontrollfrik

Jeg ser at jeg aldri ville klart å slappe av. At jeg ville blitt en slik forelder som fagfolk omtaler som curling- og helikopterforeldre. At jeg ville fått sånne bomullsbarn. Jeg hadde polstret dem og fjernet alle potensielle farer. Dekket til stikkontakter og festet skumgummi på bordkanter. Satt opp en solid grind med lås foran trappa. Jeg hadde nektet å ha lekestativer utenfor boligen. Ingen sklie, huske eller trampoline. Jeg hadde nektet å ha lego, eller andre ting barn kan putte i munnen og kveles av, i hus. Jeg hadde fulgt barna tett overalt, til og fra barnehage, skole og fritidsaktiviteter. Jeg hadde dobbeltsjekket deres venner og ikke tillatt dem å være ute sent på kvelden. Jeg hadde forbudt smartphone, sosiale medier, Playstation og skateboard. Jeg hadde aldri lært dem å sykle, gå på ski eller kjøre bil. Jeg ser at jeg hadde blitt en overbeskyttende kontrollfrik av en far. En diktator som barna mine ville hatet og følte tok fra dem friheten.

Jeg ser at jeg ville ha sviktet. Derfor velger jeg å la være. Jeg ser at det er best.

Jeg ser at jeg blir urolig rundt babyer. At det er en påkjenning for meg når de gråter. Når de tar sine første steg og ustødig sjangler over stuegulvet. Jeg ser at jeg blir stresset når barn spiser. Redd for at maten skal sette seg fast i spiserøret. Jeg ser at det ville blitt en utfordring å sende dem i barnehagen. For kan jeg stole på personalet? Kommer barna mine til å trives der? Jeg ser at jeg blir nervøs for første skoledag. For hva som vil skje innenfor skoleporten. For om de får en snill og dyktig lærer. For hvordan barna mine vil klare seg sosialt og faglig. For om de får seg venner, for om de blir mobbet, for om de mobber andre. For om de vil lære seg å lese og skrive, forstå fysikk og kjemi, løse matteoppgaver. Se historiske linjer og ha oversikt over hovedsteder og verdensdeler. Hva med kroppsøving? Hvordan ligger de an der? Jeg ser at det blir for mye å tenke på. At det hadde slitt på helsa mi og at jeg sikkert hadde blitt sykemeldt. En byrde ikke bare for meg selv og barna mine, men også for samfunnet. Jeg kjenner min egen begrensning.

Derfor lar jeg være.

Angsten slipper aldri

Jeg ser mer stress når de skal flytte hjemmefra. Stress for hvor de skal flytte, for hvor de skal bo, for hva de trenger av møbler. For hva de spiser til frokost, lunsj og middag. For om de drikker alkohol og bruker narkotika. Stress for hva de skal studere og for hvilke jobbmuligheter de har. Jeg ser at jeg aldri ville fått fred. Dersom jeg skal bli bestefar, ser jeg at jeg må starte om igjen. Urolig, stresset og bekymret. Dekke til stikkontakter, feste skumgummi på bordkanter og montere grinda. Jeg ser at angsten aldri vil slippe, at bekymringene vil vedvare.

Det jeg ser er årsaker til at jeg ikke vil ha barn. Der ligger realismen, der ligger erkjennelsen hos meg. Jeg ser at jeg ikke egner meg som pappa. At jeg ikke vil påføre barn en slik oppdragelse og meg selv slike påkjenninger. Mange mener det vil bli annerledes med egne barn. Jeg vet ikke. Hvorfor skulle det bli det? Hva er det som blir annerledes? Bekymringene forsvinner jo ikke. Kanskje blir de flere og større nettopp fordi det er mine egne barn?

Jeg vil være like redd for det salongbordet, den stikkkontakten, den legoklossen, den matbiten uavhengig av hvem sine barn det er. Jeg må ikke utsette meg selv for hyppige panikkanfall. Jeg må ikke utsette barna for en panisk pappa med ujevn hjerterytme. Det har vi alle godt av. At jeg forblir barnløs. Jeg ser det.

Jeg ser også at min samboer, som selv har valgt et liv uten barn, er den rake motsetningen. At hun er helt rolig rundt barn. Ikke stresset, ingen frykt, masse selvtillit. Jeg ser at vi hadde blitt skilt dersom vi sammen skulle oppdratt barn. At vi hadde vært nødt til å dele på foreldreansvaret. At jeg måtte ha klart meg alene med alle mine paniske skavanker. En grusom tanke. Jeg ser det. Jeg ser at du nå tenker at han fyren her er jo helt nevrotisk. Og du har rett. Jeg kjenner meg selv. Derfor må jeg unngå å påføre andre mine nevroser. Det ville vært direkte råttent gjort. Jeg kunne gått i terapi og overvunnet frykten. Men hvorfor skal jeg overvinne en frykt for å gjøre noe jeg ikke har lyst til? Hvorfor skal jeg komme over denne angsten for å få mine egne barn når jeg ikke vil ha barn? Jeg er jo en fornuftig kar. Jeg har tatt et fornuftig valg. Som jeg kan leve med. Jeg ser det. Ser du?

Frivillig barnløs

Av Brita Møystad Engseth

Det høres ut som om noe man har tenkt på. Eller gått aktivt inn for å være. En slags livets yrkestittel, en grunnleggende definerende egenskap – «Hei, jeg heter Brita og jeg er frivillig barnløs!». Om jeg er frivillig barnløs? Helt ærlig: Aner ikke. Kan man være noe man egentlig ikke tenker på at man er? Jeg har aldri – noensinne – brukt dette begrepet om meg selv. Ingen andre har brukt det, heller, og jeg ville antagelig ha vandret gjennom menopausen, inn i alderdommen og etter hvert ut i evigheten uten å ha innlemmet ordene «frivillig barnløs» i min dagligtale, om det ikke var for invitasjonen til å skrive akkurat her.

Så la meg nå tenke høyt rundt dette, da. Jeg har aldri vært opptatt av, interessert i, eller betatt av barn i alminnelighet. Jeg er ikke engang sikker på om jeg likte andre barn da jeg selv var barn. Jeg blir ikke henført av nyfødte babyer – selv ikke de jeg er i familie med – og jeg blir ikke blank i øynene av de lambi-myke anekdotene småbarnsforeldre legger ut på Facebook, hvor femåringen akkurat har spurt om det fantes dinosaurer da de vokste opp. Og misforstå meg rett her: Jeg har ikke noe imot foreldre som forsøker å formidle bare en brøkdel av den kjærligheten de føler for ungene sine i sosiale medier – jeg forstår at de holder på å sprekke av forundring og inderlig ømhet hver eneste dag – men behovet mitt for å legge igjen smileys og andre emoticons er minimalt. Kattunger og hundevalper, derimot …! Men det er en helt annen bok.

Jeg vokste opp i Hernes, en liten bygd rett utenfor Elverum. Et vakkert sted, befolket av helt alminnelige mennesker, som giftet seg og fikk barn med hverandre i riktig tempo og rekkefølge. Det var jo en og annen tenåringsgraviditet, selvfølgelig, mottatt med lett fortørnet moralsk hvisken, men når den ufrivillige alenemoren trillet det nyfødte barnet opp til det lokale postkontoret, smeltet også bygdedyrets iskalde sjel.

Så budskapet var klart: Selv om graviditeten var uønsket, var alltid barnet velkomment.

På barne- og ungdomsskolen, og på gymnaset, snakket mine venninner om fremtidige kjærester, om fremtidige bryllup og fremtidige barn som noe absolutt attråverdig og uunngåelig, og et verdifullt mål i seg selv å jobbe mot, på lik linje med utdannelse og karriere. Det var som å overvære samtaler mellom vesener fra en annen planet – til tross for at det ante meg at det var jeg som kom fra en annen planet, siden disse samtalene var blendende kjedelige, og jeg ikke klarte å forestille meg selv som noens mor. Eller noens kone, for den saks skyld.

Jeg lekte med dukker, som alle andre jenter, men jeg behandlet dem aldri som babyer. De var soldater i krig, de var hemmelige spioner, de var pionérer på vei over det amerikanske kontinentet, de var pasienter i mislykkede kirurgiske eksperimenter (nei, man får ikke øyet helt på plass der det pleide å være og håret vokser ikke ut igjen, men hullene etter obduksjonen kan teipes over). Det var også helt sekundært hvilket kjønn dukken hadde før jeg dekonstruerte den og innlemmet den i min private hær.

Men selvfølgelig måtte også jeg forholde meg til barn – småbarn, altså – på en tilnærmet voksen måte. Mine kusiner, for eksempel. Ved flere anledninger var det min oppgave å sitte barnevakt for dem. Gina, en gurglende sak på nær året som egentlig bare måtte stappes full med eplesaus og senere skiftes på, og Maren, en treåring som kunne være litt oppe, men helst i seng til syv. Helt fint for meg.

Å skifte bleier er en praktisk ting man lærer seg. Når det gjelder treåringen som står oppreist i sengen og holder pusten til å hun blir blå i fjeset fordi hun ikke vil legge seg – vel, før eller siden må hun faktisk puste. Og jo høyere hun brøler «neeeeeeei!» over den hårreisende urettferdigheten det er å måtte legge seg, desto raskere sliter hun seg ut og sovner. At jeg senere på kvelden vekket henne og slepte henne ut i sofaen for å ha selskap mens jeg så Friday the 13th på video, som var skumlere enn jeg trodde, kan i ettertid kanskje fremstå som ansvarsløst, men hun var mer eller mindre komatøs etter alle pre-leggetid-protestene at hun ikke tok skade av det. Tror jeg.

Min gode studievenninne Monas lille Alfred overlevde også å ha meg som barnevakt, selv om hans mor lenge lurte på hvordan det kunne ha kommet bæsj på både platesamlingen og sofaen, siden disse sto i hver sin ende av stuen.

Og skulle hun være bekymret over at stiftemaskinen lå ved siden av bleiepakken? La meg forsikre at det var helt tilfeldig – jeg var i ferd med å stifte sammen et kompendium av Gudfaren-analyser da Alfred ga høylytt uttrykk for at naturen hadde gått sin gang. Det var hyggelig å være barnevakt for dem alle, men mest fordi foreldrene så begjærlig grep de få timene med «barnefri» de fikk. Ikke et øyeblikk ble jeg overveldet av morsinstinkter eller reproduksjonsbehov.

Noe som egentlig ikke var så rart. Jeg var jo lesbisk. Og som lesbisk verken kunne jeg få eller ville jeg ha barn. Å være lesbisk var rett og slett mitt «arrestanten løslates»- kort. Ikke bare mitt, heller – de aller fleste av jentene jeg kom ut sammen med og ble venner med på midten av 80-tallet følte det samme. Barn?! Himmel og hav. Barn er det siste man tenker på når man etter år med forvirring og distinkte følelser av annerledeshet og utenforskap endelig kommer ut og hjem til sine egne. Pubertet nummer to venter! Alt man ikke fikk gjort og sagt i tenårene skal nå gjøres og sies i en avsindig hektisk selvrealiseringsfase ved siden av studier, jobb, leilighetsjakt og alt det andre man må rekke i 20-årene.

Det var – i hvert fall for noen av oss – en vidunderlig tid å være lesbisk på slutten av 80- og begynnelsen av 90-tallet. Vi var blitt såpass «normale» i folks øyne at vi kunne kysse og leie hverandre på åpen gate, og takket være de som hadde kjempet en tyngre kamp før oss, kunne vi skamløst velge om vi skulle være politisk aktive og slåss for flere alminnelige rettigheter, eller bare skrulle rundt med regnbueflagg under det morsomste banneret under den årlige homouken. Men barn? Nei, her skulle det leves – endelig!

Mine egne foreldre var bare stolte og støttende da jeg kom ut av skapet, selv om min far i en forsiktig bisetning sukket over at han nå aldri kom til å bli bestefar.

Jeg tenkte litt på det – vagt irritert, faktisk – før jeg tok meg sammen og på en 19-årings arrogant-tålmodige vis forklarte ham at han neppe hadde blitt bestefar om jeg så var den mest heterofile og fruktbare kvinnen i den vestlige verden: Barn interesserte meg simpelthen ikke.

– Å være skeiv er ikke det samme som å være steril, la jeg til. – Jeg er utstyrt med alt som skal til for å få barn, jeg har bare ikke lyst. Og så snakket vi ikke mer om det.

Nå har jeg ikke studert dette vitenskapelig på noen som helst måte, men jeg er nesten sikker på at heteroene begynte å mase på homoene om å få barn sånn midt på 90-tallet. I ettertid er det lett å se det som en naturlig del av likestillingsprosessessen i samfunnet for øvrig – vi hadde fått partnerskapslov og enhver heterokvinne med respekt for seg selv var faghag på fritiden – men for noen av oss kom likevel all denne normaliseringen brått på.

På den tiden bodde jeg hos min tremenning Oliver, en kultivert kandelaberhomse på Oslos beste vestkant, som lærte meg nyttige ting om sølvpuss, damaskdukstryking og interiørbladsortering. En kveld slamret han ekstra hardt med døren da han kom hjem etter en forretningsmidddag. – Nå er det over, sa han oppgitt mens han tok på seg Armani-slåbroken og hentet et glass portvin. – Hva da? spurte jeg fraværende, for jeg var midt i septembernummeret av Vogue, som Oliver hadde gitt meg i en slags hjemmeeksamensoppgave, og som jeg sikkert ville bli hørt i under søndagsfrokosten.

– I gamle dager var vi i det minste innhyllet i en viss mystikk, sukket Oliver. – Folk hvisket «Å, der er homsen!», og så kunne man holde interessante monologer om seg selv ved bordet resten av kvelden.

Så ikke under middagen han nettopp hadde vært på. Borddamen hans hadde spurt om de vanlige tingene – hvor han kom fra, hva jobbet han med og hva hans kone het.

– Menn som meg har menn, ikke koner, svarte Oliver, og forventet den reaksjonen han hadde fått så mange ganger før: et lite rykk i munnviken, svak rødme i kinnene og et klønete oppfølgingsspørsmål om han hadde vært – øh – homoseksufiliert lenge. I stedet hadde borddamen smilt og nikket og sagt:

– Så hyggelig! Og du kan jo få barn for det! Skål!

Der var det. B-ordet. Slynget ut i en samtale mellom en streit dame og en skeiv mann som den mest naturlige ting i verden. Jeg kikket ned i bladet på den umulig tynne supermodellen som nesten uten klær på reklamerte for – ironisk nok – klær.

– De tror vi vil bli som dem, sa jeg lavt. Oliver svarte ikke, han bare skuttet seg litt i slåbroken. Så styrtet han glasset med portvin og reiste seg.

– Jeg tror jeg må se en episode av Brideshead Revisited for å roe meg, erklærte han, og forsvant inn på tv-stuen.

Ikke at jeg ikke visste at det ville komme noe sånt før eller siden.

Under studietiden i Stockholm et par år tidligere hadde jeg ved besøkene på de homovennlige kafeene i Kungsträdgården notert meg at det plutselig ble vanligere og vanligere å se to pappaer med perfekt barnevogn – eller to mammaer med brukt barnevogn. De drakk sin lørdagskaffe før de rullet avgårde for å shoppe økologiske andebryst oppe på mathallen på Östermalm og babydesignerklær på Stureplan. Sverige har alltid vært så skrekkelig frigjort og liberalt.

Men jeg tenkte jo jeg var trygg her hjemme i Oslo, hos min lesbiske storfamilie, som fremdeles var mest opptatt av å drikke Hooch på Potta, spille biljard på Halvmeter’n og sjekke andre damer til Eva Dahlgrens Ung och stolt. Ikke mye babytalk der, nei.

Dog, etter hvert som de ble ferdige med studier, fant samboere og partnere, begynte i voksne jobber og gled inn i mainstreamen, snakket flere av mine lesbevenninner om å besøke storken. Som til min store overraskelse ikke bare var en artig kode, men det faktiske navnet på kvinnen som drev en fertilitetsklinikk i København. Nina Stork. Eller fru Stork på lesbemunne. Hun kunne jo ikke bli noe annet enn fruktbarhetsekspert. Kontaktannonsene i homoavisen Blikk var også i ferd med å bli en indikator på denne familieorienterte revolusjonen: «Etablert og partnerregistrert lesbepar søker sæddonor», eller «Homsepar i 40-årene med god økonomi søker voksen, lesbisk kvinne som vil bli mamma».

Selv holdt jeg fremdeles på med å legitimere meg selv som «normal» ved å skaffe meg ordentlig kjæreste, noe som sannelig var slitsomt nok. En vag følelse av panikk grep meg – hva om jeg forelsket meg i og ble sammen med noen som ville ha barn? For det var jo åpenbart det neste trinnet på den homofile evolusjonsstigen: å bli så alminnelig at «arrestanten løslates»-kortet mitt ikke lenger gjaldt. Hva da?

Da skulle jeg i hvert fall ikke være den som bar frem barnet, det var sikkert. Men jeg kom neppe til å forelske meg i noen som ville ha barn, for da kom vi i utgangspunktet til å være så forskjellige at vi ikke ville finne hverandre interessante.

I de lange samtalene i natten forsøkte jeg å få mine København-pendlende venninner til å forklare meg hvorfor de ville ha barn. De behøvde jo ikke! De kunne slippe! De kunne være DINKs (double income, no kids) med god samvittighet resten av livet – reise, leve, være frie, røyke, drikke, sove til klokken tolv i helgene, nyte hverandre og venner! «Kan ikke! Må ikke! Homo, nemlig!» kunne de rope når omverdenen lurte på om det var på tide å roe seg ned og få barn. Nei, de ønsket seg barn. På ordentlig. Og hadde gjort det lenge. Like lenge som de hadde vært åpne lesber – kanskje lenger.

Selvfølgelig. Barn er jo det normale. Den endelige bekreftelsen på eviglang kjærlighet mellom to mennesker – hvorfor skulle de ikke ønske seg barn, som alle andre?

Og hvorfor skulle ikke jeg unne dem det? Jeg hadde jo selv insistert på åpenhet og likestilling i homokampen, og at jeg egentlig var som alle andre og ville behandles som alle andre. Og alle andre fikk barn. Politisk var det heller ingen tvil om at dette private valget var viktig – for hver nye regnbuefamilie som ble dannet, ville jo selv den mest homofobe etter hvert se at homofili verken var smittsomt, syndig, ondt eller dødelig. Og at barna deres var som alle andre barn.

Ved årtusenskiftet kjentes det som om hele den lesbiske storfamilien min var kollektivt gravid. Mine gamle raddisvenninner – disse praktfulle damene jeg hadde delt alt med og blitt et helt menneske sammen med – stønnet og svettet rundt i åpne sandaler og mammaklær, byttet ut toromsleilighetene på Grünerløkka med rekkehus på Røa eller Ekeberg; de stuet vekk rødvin og røyk, og planla fødselspermisjoner og hjemmekontor. Jeg var skrekkslagen på egne vegne, for ingenting kom til å bli som før, men samtidig beundret jeg dem for at de torde.

Det hjalp at jeg etter noen tragisk single år traff henne jeg var helt sikker på var mitt livs kjærlighet, ble samboer og etter hvert til og med gift med, mirakuløst nok. Så noens kone ble jeg, i det minste. Hun var like lite interessert i barn som meg – det vil si, ikke som noe hun aktivt hadde valgt vekk, for ønsket eller behovet hadde aldri vært der.

Men med ekteskapet fulgte den nå nesten hverdagslige forespørselen fra kollegaer og bekjente om vi skulle ha barn, og (som Oliver) kjente jeg på hvor rart det var å måtte forklare at vi ikke hadde lyst på barn, når det var så kort tid siden det å være lesbisk var forklaring nok i seg selv.

Det er påfallende at det fremdeles eksisterer to virkeligheter i 2015.

Samtidig som deler av den lesbiske storfamilien min løper avgårde etter jobb for å hente ungene i barnehagen (ja, de har rukket å få flere barn, til og med!), lurer en 15-årig homse på hvordan han skal få fortalt mamma og pappa at han forelsker seg i gutter. Der noen homser og lesber inviterer til navnedag og barnebursdager, lever andre fremdeles i skapet, full av frykt for hva de nærmeste skal mene – eller rettere, full av frykt for det de vet at de nærmeste mener. Da er et liv som frivillig eller ufrivillig barnløs det siste man tenker på.

Jeg er for gammel til å få barn nå. I stedet for «arrestanten løslates»-kortet, som jo ikke gjelder lenger, kan jeg påberope meg overgangsalder og hetetokter – det aksepteres i alle lag av befolkningen.

Jeg håper alle homser og lesber som ønsker seg barn får det. Det skulle bare mangle.

Men enda mer håper jeg alle de homsene og lesbene som ikke ønsker seg barn, ikke føler at barn er noe de må skaffe seg for å bli enda mer normale, enda mer likeverdige. Og at de respekteres for sitt valg, uavhengig hvor bevisst det er.

Jeg føler ikke noe savn eller noen tomhet – med et ekteskap bak meg og alle regnbuefamiliene rundt meg vet jeg med sikkerhet at mitt liv som lenge og intetanende bærer av tittelen «frivillig barnløs» er helt normalt og riktig for meg.

Som det er for mange andre lesber. Jeg er heldig, så klart, som har levd i en tid og i et samfunn som har gått fra å tenke «selvfølgelig skal ikke hun ha barn, hun er jo lesbisk» til å si høyt «selvfølgelig skal hun ha barn, hun er jo lesbisk».

Men når den ungen på 54-bussen kaster smokken i gulvet for sjette gang – ja, da er jeg glad jeg slapp unna.

Vi ligner litt på en bakteriekoloni

Av Kathleen Rani Hagen

Livet får mening når man skaffer seg barn, har jeg ofte hørt. Man slutter å tenke på seg selv, sier de som har barn. Det de ikke skjønner når de sier det, er at de slettes ikke har sluttet å tenke på seg selv, de har bare kanalisert det over på noe som ved første øyeblikk kan synes som noe annet enn dem selv. Det er vanskelig å leve når man ikke har noen mening med livet. Derfor kan man være så egoistisk at man velger å skaffe seg barn, slik at man ikke lenger trenger å leve uten mening. Det er med andre ord egoistisk å skaffe seg barn. Man skaffer seg barn for å unngå å føle at livet er uten mening. Og det kan jeg forstå – det er vanskelig å leve når man ikke føler det er noen mening med livet – men det er ikke uselvisk å skaffe seg barn.

Som biologistudent forstår jeg godt folks trang til å føre genene videre, om ikke bevisst, så i underbevisstheten, i et slags instinkt. Jeg skjønner at hjernene våre er laget slik at livet skal føles mer meningsfylt når man har barn enn når man ikke har det. Det ironiske er at jeg selv går imot dette; jo eldre jeg blir, desto sikrere blir jeg på at jeg aldri skal ha barn. Og det er ikke fordi jeg «bare tenker på meg selv», men fordi jeg tenker på alle sammen – ikke bare på menneskene, men mest av alt på alle dyrene, alle plantene, alle artene, alt som er på denne jorden.

På Facebook diskuteres søndagsåpne butikker. Noen poster et bilde av en SV-politiker med sitatet «folk som jobber i butikk, trenger også fri og tid til ungene sine». Mennesker har lyst til å ha fri og henge med barna sine hele søndagen. Dra på lekeplassen sammen, lage middag på kjøkkenet og spise sammen som en familie. Barna trenger å se foreldrene sine, derfor er helga viktig. Søndag er den dagen alle har fri samtidig. Argumentene preller av meg.

Folk kan velge selv om de vil jobbe i butikk eller ikke. Blir det søndagsåpent og man ikke vil jobbe på søndager, ja, da får man velge seg en annen jobb. Mennesket må ta ansvar for seg selv. Som et henslengt by the way slenger jeg også ut at det er frekt av en politiker å argumentere med at det er folk med barn som kunne tenke seg fri på søndager – som om vi andre, vi uten barn, ikke har like opphøyede fritidsaktiviteter og ikke er så nøye på det med å ha fri til riktig tid.

At jeg tenker på søndager som en bra dag å være i stallen på, når de andre også har tid til å være i stallen uten å skynde seg, eller at det faktisk er da ridestevnene arrangeres, er ikke så viktig. Ingen aktivitet i verden kan nemlig måles opp mot det å skaffe seg barn og oppdra dem, det er det mest uselviske i hele verden. Hadde jeg vært diktator, hadde jeg bestemt at butikkene bare skulle være åpne én dag i uka, for å få bukt med verdens overforbruk og kvalmende overkonsum.

I 2012 ble vi syv milliarder mennesker på denne jorden. Vi er en svært levedyktig art, vi finnes på alle kontinenter. Vi har til og med vært i verdensrommet. Vi har laget byer så godt som overalt, mange med flere millioner mennesker. Vi har laget veier gjennom landskap, som på den måten har blitt stykket opp, og det er ikke bare-bare for dyr å forflytte seg fra en flekk til en annen uten å bli kjørt over av en bil eller møte andre hindringer. Vi har laget biler som bruker bensin laget av olje som vi pumper opp fra jorden, som slippes ut igjen som klimagasser og varmer opp kloden vår. Noen ganger søler vi olja ut i havet slik at fugler får fjærene sine dekket av det og blir ute av stand til å fly. Mest sannsynlig dør de av det.

Vi har hogget skog for å rydde plass til åkre, hvor vi dyrker fôr til dyr som vi holder og gjør fete, slik at vi kan slakte dem og spise dem. Vi vil gjerne spise kjøtt istedenfor bare å spise plantene vi dyrker med en gang, ofte til flere måltider om dagen. Vi tjener penger og bruker dem på klær som vi kanskje bruker én gang, før vi finner ut at de ikke var så kule likevel og kaster dem. Noen av klærne vi lager inneholder giftstoffer som kommer ut i naturen og akkumulerer oppover i økosystemet. Vi legger bekker og elver i rør og lager demninger, for vi skal ha strøm til å lade opp smarttelefonene våre, mens villaksen ikke lenger kan svømme oppover elvene og gyte; vi setter opp vindmøller som dreper flaggermus og fugler fordi vi skal ha strøm til å se på tv mens vi spiser potetgull, selv om vi allerede har spist de kaloriene vi trenger for å leve den dagen.

Vi tar og tar og tar. Vi forsyner oss av jorden, som om den var vår. Og det blir bare flere av oss. Det blir bare flere av oss, og vi tjener stadig mer penger, som vi vil bruke, for vi vil ha alt det som naboen har, og gjerne mer, som i et rotterace. Og alt det vi har, det skal barna våre også komme til å ønske seg når de vokser opp. Alt det jeg tar fra jorden, det kommer barna mine også til å ville ta. Og det har jeg ikke samvittighet til. Derfor vil jeg ikke ha barn. Det er allerede altfor mange av oss. Vi lever på bekostning av andre arter. Jeg har allerede dårlig samvittighet for meg selv, enda jeg ikke har noen bil og stort sett tar bussen, enda jeg spiser nesten bare vegetarisk, enda jeg bare kjøper klær én gang i året og går med det til det blir slitt, enda jeg ikke gir bort (ubrukelige) gaver til jul. Det er ikke fordi jeg «bare tenker på meg selv» at jeg er barnløs. Det er heller ikke slik at jeg «bare tenker på meg selv» fordi jeg er barnløs. Jeg kan, som de jeg argumenterer med på Facebook, også se at det ligger glede i å tilbringe søndager med sine barn, kanskje på tur i skogen, som vi gjorde da jeg var liten, med kakao på termos og nistepakke. Men det er tanken på at det kanskje ikke vil bli noen turer i skogen på ski lenger at jeg ikke kan ha barn. At det kanskje blir turer i skogen uten å ha noe å se på, i verste fall vil det kanskje ikke engang være noen skog. Ingen vinter, ingen snø, ingen skog, ingen spor etter ulv og gaupe.

Artsmangfoldet avhenger av areal og minst mulig menneskelig utbygging. Bare 17 prosent av Norge kan i dag defineres som villmark, det vil si som områder som ligger over fem kilometer vekk fra tyngre tekniske inngrep. I Sør-Norge er tallet 5 prosent. I mange andre land står det verre til. I Danmark finnes det ikke villmark. Mesteparten av Norges truede arter bor på Østlandet – i Akershus, Oslo og Østfold. Der hvor det er flest folk, og det blir bare flere. I løpet av de neste tyve årene vil 300000 mennesker flytte innover mot Oslo. Presset mot de som allerede har det hardt vil bli større. Det gjelder i verdenssammenheng også. Det forventes at vi vil være ni milliarder i 2050. Det er et regnestykke som ikke går opp. Før eller siden vil vi bli altfor mange, og da vil det være for sent. Som fysikeren Albert Allen Bartlett sa: «The greatest shortcoming of the human race is our inability to understand the exponential function.» Vi ligner rett og slett litt på en bakteriekoloni som bare vokser og vokser, til de kollapser fordi de er for mange, det er ikke næring nok igjen, alle sulter, alle dør. Hele kolonien dør. Vi blir flere og flere til vi en dag blir for mange, og da har vi tatt med de andre i fallet. Det er noe jeg ikke kan være med på.

Også dette diskuterer jeg med jevne mellomrom på Facebook. Et av motargumentene er som følger: «Det går bra å få barn i Norge, her får jo hvert par bare 1,2 barn. Det er mindre enn to, altså trues vi ikke av overbefolkning.» Det er litt som når folk fra partiet Rødt kjøper kasser med Coca-Cola til partimøtene og sier at når de en dag styrer, da skal det bli slutt med det. Man vet at det man holder på med, er eller kan bli et problem, men man gjør ikke noe med det – ennå. Naturlovene kjenner ingen landegrenser, atmosfæren bryr seg ikke om streker på kartet. Den globale oppvarmingen skjer overalt, vi bor egentlig ikke på forskjellige steder. Vi bor alle her. Det spiller ingen rolle om jeg er kineser eller nordmann, mine barn vil uansett ta plass på jorden, bruke den, puste luften og drikke dets vann, spise av dens planter og dyr, bygge og bo. Dessuten forbruker mennesker i i-land mye mer enn mennesker i u-land, hvor befolkningsveksten gjerne øker mest. Et menneske til her vil forbruke flere ressurser enn et menneske til i for eksempel Sierra Leone.

Du er en misantrop, du, sier noen. Jeg ville ikke brukt det ordet. Jeg foretrekker å si at jeg har et biosentrisk verdenssyn. Alt som lever på denne jorden lever for sin egen del, ikke for noen andre. Det er ikke vår rett å overkjøre naturen og de andre levende. Min venninne V, som jeg pleier å gå på tur med, sier at om alle hadde tenkt som meg, hadde det ikke blitt noen flere mennesker igjen på jorden, og hva hadde vært vitsen da? Like absurd som det kan synes for noen at jeg ikke vil ha barn fordi jeg elsker naturen, er dette argumentet for meg helt på jordet. For det første: Det kommer ikke til å skje at det blir slutt på oss mennesker fordi vi ikke reproduserer oss. Det er svært lite sannsynlig at alle noen gang kommer til å tenke som jeg og la være å reprodusere. For det andre: Denne jorden ble ikke til for oss. Den ble ikke til for noen, og ble dermed til for alle. Alle som tilfeldigvis, etter en rekke hendelser gjennom tretten milliarder år, ble til her.

Selv om jeg ikke liker ordet misantrop fordi det har en negativ konnotasjon, betyr det ikke at jeg liker ordet humanist heller; i den andre enden ruger ordet og troen på mennesket, men hva betyr det egentlig? Hva betyr troen på mennesket? Hva er det egentlig med mennesket som gjør at vi tror vi kan ture frem på bekostning av andre? Hva er det med mennesket som vandrer over kloden og oppretter eiendom, forvalter den slik at det er fare for at den ikke vil kunne brukes i fremtiden? Jeg husker en lærer på ungdomsskolen som stadig vekk gjentok for oss: «Vi eier ikke jorden, vi låner den av våre barn.» Hadde det bare vært så vel. Akkurat det er også en grunn til at jeg ikke vil ha barn. Hvordan kan man ville ønske å lage nye barn til en verden som holder på å gå under? Som forandrer seg med en hastighet vi aldri har sett før, med en så stor hastighet av antall utdøende arter at det tyder på at vi befinner oss i den sjette masseutryddelsen? I en verden hvor havene stiger, isen smelter og havstrømmene forandrer seg? Mens de tidligere masseutryddelsene skyltes meteorittnedslag, istid, vulkanutbrudd og andre naturlige hendelser, er det nå arten Homo sapiens som står bak. Med sin stadige spredning tar arten over områder som tidligere var andre arters hjem. Med sitt stadige forbruk og flere munner å mette, ødelegges økosystemer, og klimaet forandres. Jeg tenker på det om vinteren, når jeg lengter etter at det skal snø, uten at snøen kommer. Kanskje kommer den i januar. Kanskje i februar. Jeg lengter etter at det skal være vinter som da jeg var barn; store mengder snø, skiføre og skøyteføre på vannet. Å kunne ta sparken til butikken. Hver dag i desember når snøen ikke kommer, kjenner jeg det i hjertet, en sorg over noe tapt. Naturen, og årstidene med den, er ikke bare noe jeg liker, noe jeg tenker på som «hadde vært fint» om det snødde, mens livet går sin gang og jeg tenker på andre ting. Nei, naturen tar opp en stor plass, hele tiden tar den plass, tanken og omtanken rundt den er med meg hele tiden. For hver dag det ikke snør blir jeg amprere og amprere, noe føles virkelig galt, jeg liker det ikke. Det skurrer fullstendig. Når det en dag i slutten av januar begynner å snø, kjenner jeg en stor glede og lettelse. Jeg går en omvei til skolen, tar meg lengre tid. Jeg må se på snøen og vinteren, slik den skal være. Også på vei hjem fra skolen tar jeg en omvei hjem gjennom skogen. Etter et døgn ligger snøen der tjukk og alt er hvitt. Jeg kan ta på meg skiene og gå langt inn i skogen på dem. Lytte til stillheten og tankene mine, snøen som knirker. Det rører meg dypt. Det er mange sider ved naturen som rører meg dypt og får hjertet til å bli mykt. I skogen om vinteren, på toppen av et fjell etter å ha svettet meg opp det, eller bare tanken på at vi og alle andre dyr har evolvert fra samme organisme, at vi er slektninger. Bare tanken på det gjør meg rørt. Jeg setter opp et kart på veggen over systematikken til oss dyr når jeg øver til eksamen i zoologi. Fra encellede dyr til nesledyr til fåbørstemarker til pigghuder til mosdyr til pattedyr, som er den ordenen vi befinner oss i, under rekken ryggstrengdyr sammen med fugler, amfibier, fisk og reptiler. Jeg kaller det slektstreet. Og jeg har en kjærlighet til alle sammen. Det er denne kjærligheten som hindrer meg fra å ville ha barn. Den er også nok, denne kjærligheten. Den oppleves som meningsfull.

Min venninne V er enig i at det er egoistisk å skaffe seg barn, men at det er like fullt forståelig at mennesker ønsker det. Det er et naturlig behov. Det er jeg helt enig i, men akkurat som i at det finnes mange ting vi mennesker gjør som ikke er direkte nødvendig for at genene våre skal føres videre, er heller ikke det å få seg barn et behov alle føler. Noen av oss tenker på andres velbefinnende. Her vil nok en del foreldre si meg i mot, alt hva de gjør for barna sine! Det er de som tenker på andre! Ikke jeg, ikke barnløse jeg. Alt hva de gjør for noe de har skaffet seg selv! For noe som ikke trengte deres hjelp i utgangspunktet, som ikke trengte deres hjelp før de bestemte seg for å lage disse vesenene. All klagingen og maset om sympati som mange foreldre syter etter, som om de ikke skaffet seg disse problemene på egen hånd. Vi får ikke barnehageplass, klager noen. Folk reiser seg ikke på bussen for gravide, klager noen andre. «Det burde folk virkelig gjøre, det er en heder å bære frem barn! En samfunnstjeneste!» En samfunnsbjørnetjeneste heller. Det vil folk kanskje forstå den dagen det blir mangel på mat og vann fordi vi er for mange. Da hjelper det ikke at man har båret frem mennesker som kan passe på en når man blir gammel, det er dessverre ikke omsorg vi trenger først. Det er mat og vann. Mat og vann er våre basale behov. Når det ikke er nok av disse tingene kommer vi til å krangle om det. Vi kommer til å gå til krig for vann. Det kommer ikke lenger til å være for olje og penger, heller ikke over tro og religion. Naturen er det viktigste av alt. Å bry seg om den er ikke noe man kan holde på med «litt», når man har overskudd og tid til overs. Det er ikke et overskuddsprosjekt. Går det dukken med naturen, går det også under med oss. Og det er helt klart at det er oss mennesker som er skyld i at det går galt med naturen.

Må du være så ekstrem, sier noen til meg. Jeg er ikke ekstrem, det er andre som er ekstreme. Ekstreme i sin hverdagslighet, i sin likegyldighet, i det manglende alvoret. Jaja, sier de, og fortsetter sine liv. De triller babyer i barnevogner og spaserer med en fairtrade kaffe i hånda. «Det er skremmende, dette med global oppvarming, vi resirkulerer hjemme og kjører el-bil.» Men barn har de. Barn som skal vokse opp og kjøre el-bil, de også. Ikke særlig miljøvennlig å produsere, dessuten er det ikke sikkert den går på fornybar energi andre steder – mest sannsynlig vil en el-bil i Tyskland og mange andre steder i Europa gå på energi fra kullkraftverk. Ikke så miljøvennlig likevel, altså. Er de virkelig skremt? Eller er det bare noe de sier? Er det blitt en slags kollektiv (u)vane å posere som klimabekymret i vårt samfunn, der man som et tilsynelatende intelligent og oppegående menneske kan lire av seg «vi må gjøre noe med den globale oppvarmingen», uten at bekymringen er ektefølt. Det er bare en tom frase. For det er det å vite om klimatrusselen, men ikke være redd, som er ekstremt. Å ikke handle i tråd med fakta er ekstremt.

Du har kanskje ikke barn, du, sier folk til meg når jeg applauderer tiltak som gjør det vanskelig å ha barn. Det er nemlig slik at den eneste grunnen til at jeg kan være for slike ting, er at jeg ikke vet hvordan det er å ha barn. At jeg tror det er lett å ha barn. På ingen måte tror jeg det er lett å ha barn. Jeg synes likevel ikke staten skal gjøre det greiere for folk å ha barn. Det skal være vanskelig og hardt å ha barn, kanskje vil det virke preventivt. Jeg mener faktisk at staten ikke skal gi en krone til folk som får barn. Om noe er det heller oss som ikke får barn som burde honoreres, det er jo vi som gjør verden en tjeneste. Det er dessverre lite sannsynlig at det kommer til å skje.

Vi må bare slutte å være så mange, sier N halvt spøkefullt, halvt alvorlig en dag vi går hjemover fra universitetet. Vi tar et kurs i norsk naturvern, og hver dag er det noe å diskutere. Alltid kommer vi frem til det samme, at det er grådighet og overbefolkning som er problemet. Det kan jo ikke være sånn at man bestemmer over andre mennesker heller, sier jeg, og N er enig. Da ville folk bare skaffet seg ti barn på trass. Litt som Bård Hoksrud som lar seg avbilde med hele favnen full av sjokomelk når det blir snakk om at det skal bli forbud mot sjokomelk i skolekantinene. Eller skogbrukerne som hogget i vei i skogen sin når staten bare vedtok, uten å snakke med dem, at skogen skulle vernes. Det var før det ble innført frivillig vern, hvor skogbrukerne kunne søke om å få verne skogen sin mot en erstatningssum. Etter at det ble slik, sank konfliktnivået mellom skogvernerne og skogbrukerne, og flere skogeiere ville verne om skogen sin. Vi må frivillig ønske å gjøre noe bra, ingen kan tvinges til det. Det er derfor gruppen VHEMT heter det den heter: The Voluntary Human Extinction Movement. Mer enn en gruppe er det en bevegelse av mennesker som akkurat som meg mener at overbefolkning ødelegger jorden og truer de andre artenes eksistens. Min venninne V spør, når jeg forteller henne om bevegelsen, om det virkelig er det jeg mener, at menneskene skal bli borte, og jeg må medgi at jeg ikke ønsker meg akkurat det, men at jeg ønsker at det blir færre av oss, og at om vi mennesker hadde blitt helt borte, hadde det vært mye mindre trist enn det allerede er å stadig vekk lese artikler om alle artene som er blitt borte i løpet av menneskets tid på jorden, og de som nå er utryddingstruet på grunn av oss. «Det är synd om människorna!», sier guden Indras datter i August Strindbergs mest kjente skuespill. Men det er ikke sant. Om vi skulle dø ut fordi det blir for mange av oss – i hvert fall en del av oss, de som er uheldige og bor på feil sted i verden, kanskje – er det ikke synd på oss, vi kan takke oss selv. Om våre barn skulle vokse opp i en verden hvor landarealene har minket og det er krig om ressursene, i en hard verden hvor konkurransen bare vinnes av den sterkeste, kan vi skylde på oss selv som satte dem til verden når vi hadde mulighet til å velge å ikke gjøre det. Det vi ikke vet, har vi ikke vondt av. Dem som ikke finnes, vil ikke lide eller skape lidelse. Derfor vil jeg bare sitere en person til, den norske økofilosofen Peter Wessel Zapffe: «Kjend eder selv, vær ufrugtbare og la jorden bli stille efter Eder.»