Alexander H. Sandtorv

Plastparadokset

HVORDAN PLAST BLE UUNNVÆRLIG, OG HVORFOR VI MÅ
BRUKE MINDRE AV DET

© Humanist forlag 2025

Omslag: Trine + Kim Designstudio

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-8282-298-5 (ePub)

ISBN: 978-82-8282-297-8 (trykk)

www.humanistforlag.no

Forfatteren har mottatt støtte fra Det faglitterære fond (NFFO).

Forfatteren har mottatt støtte fra Institusjonen Fritt Ord.

Utgivelsen er støttet av Bergesensstiftelsen.

Innhold

Introduksjon

Plastalderen

Trussel for livet på jorden

Hvorfor skjer det så lite?

Det vi ikke ser i butikken

Fremtiden er her

Takk

Noter

Introduksjon

En dag våkner jeg fra plastdvalen. Jeg vet ikke hvorfor, men plutselig letter en tåke. Det er sent på året i 2023. Jeg står på kjøkkenet og skal lage et mellommåltid.

Knekkebrød og gulost, enkelt og greit. Jeg står der i hjemmekontoruniformen min – joggebukse og tøfler – med gulostpakken i hånden - og ser noe jeg har sett tusen ganger før, men som aldri helt har festet seg. Hver osteskive har et plastark mellom seg. Som et skilleark. Det er sikkert så osteskivene ikke skal klebe fast i hverandre.

Jeg holder et av arkene mellom fingrene, undersøker det nøye. Det kommer til meg som to spørsmål. Har disse plastskille-arkene alltid vært der, hver gang jeg skal ha knekkebrød med gulost? Og er de virkelig nødvendige?

I det øyeblikket letter tåken. På kjøkkenbenken foran meg ligger en kniv med plasthåndtak. Og der står en krydderboks i plast, halvfull med oregano. Plastskjærebrett. Plastboller. Drikkeflaske i plast. Melkekartongen har plastkork. Idet jeg titter ut på badet, så ser jeg berget av plast som fyller hyllene. Tannbørste, tannkremtube, sjampoflaske og esker. Veier all plasten i denne leiligheten mer enn jeg gjør?

Jeg har skrevet om plast før, problematisert det i kronikker, kritisert politikerne for at vi ikke gjør nok. Jeg har snakket om mikroplast og hormonhemmere på tv og radio. Jeg vet at det er mye plast rundt oss. Men nå ser jeg det. På ordentlig.

Hadde jeg levd for 100 år siden, hadde plast vært en sjeldenhet. Fra sitt optimistiske inntog på 1940- og 50- tallet har plasten langsomt og så plutselig blitt en av bærebjelkene i tilværelsen. Og nå er den overalt. Også inni oss. Plasten blir til mindre biter som vi kaller mikroplast. Nyere forskning viser at mikroplasten kanskje er i blodet vårt, i brystmelken og i lungene. Vi som samfunn har ikke helt våknet ennå. Eller, kanskje vi har blitt numne? Jeg skal ikke snakke for belærende om å være bevisst på plast. Jeg oppdaget nettopp at gulosten har plastskilleark.

Plast lekker stoffer som er farlig for oss. Sjøfugler kveles av plast, og vi finner hvaler og fisker med magesekken full av plast. Det er så mye plast i havet at det har skapt såkalte øyer, som består av plastobjekter og søppel.

Men det er ikke hele historien. Da hadde det vært en enkel fortelling. Plast er ikke bare problematisk. Plast er også et fabelaktig materiale. Plast har vært et nødvendig premiss for moderne velferd og drevet frem banebrytende teknologiske innovasjoner. Disse ordene du leser nå, blir skrevet på en bærbar PC. Hver eneste tastaturtast består av plast, rammen på skjermen og selve kroppen på PC-en og innmaten har plast for å hindre kortslutninger. På sykehus verden over brukes plast i utallige engangsinstrumenter som holder pasienter trygge. Biler og fly bruker plast for å holde vekten nede, slik at det brennes mindre drivstoff, og ikke minst så produksjonen skal bli billigere.

Det er nettopp dette som gjør situasjonen kompleks. Det hadde vært behagelig å bestemme seg for å være mot plast. Men da må jeg også se på konsekvensene av et samfunn uten plast: Skal for eksempel vaksiner leveres i glassbeholdere igjen? Vaksinene blir mye dyrere i alle fall. Skal alle sprøyter også bestå av glass? På et gjennomsnittlig sykehus ville det gå bort mange timer hver dag til sterilisering av sprøytene. Hvem skal betale regningen? La oss si at vi bytter ut noe av plasten i de bærbare PC-ene med aluminium. Finnes det engang nok aluminium på jorden? Og hva sier vi når prisen på en bærbar PC skyter i været?

Det er bare plass til et visst antall kriser i bevisstheten til et menneske, er det noe som heter. Vi lever i en tid med rapporter fra humanitære og globale katastrofer hver eneste uke. Vi hører om utfordringer med klima, natur og miljø, om væpnede konflikter og fattigdom. På nyhetene ser vi skitne isbjørner som sulter, og barn som gråter i rykende ruiner. Kanskje det ikke er en tåke som har lettet i meg, men en forhekselse. Og hvis det er en forhekselse som har gjort meg blind for alle disse plastobjektene, så er den kanskje tryllet frem av meg selv. For å spare meg selv for hvor umulig det føles.

Jeg synker ned i sofaen i tung avmakt. Hva kan jeg gjøre?

Jeg prøver å søke meg frem til tips eller løsninger på nettet. Det er mange velmenende temasider, og Instagrammen min er full av pene mennesker i yogaklær og håret i messy buns, altså i knuter midt oppå hodet, som har løsninger. Syv enkle triks for å redusere plast. Fem råd for å få i deg mindre mikroplast. Men etter en time i denne suppen føler jeg meg tyngre til sinns enn før jeg begynte.

Det beste internett kan tilby meg, er individbaserte løsninger som er ufrivillig komiske i hvor uoriginale de er. Du kan bytte ut en plastbolle med en bolle i tre eller metall, og du kan ta med deg bærenett på butikken. Du kan bruke yogamatter laget av naturmateriale, og du kan handle mer på Fretex.

Jeg har virkelig troen på at vi alle kan gjøre en forskjell. Jeg er tross alt norsk, så dugnad er en sentral verdi i livet mitt. Men skal jeg fikse verden med å handle litt annerledes? Kan markedskreftene og kapitalismen redde oss fra å drukne i plast? Var det ikke i utgangspunktet kapitalismen som var problemet?

Ideen om at vi på individplan kan løse plastutfordringen, blir en annen type forhekselse, som gjør oss blinde for at vi lever i et samfunn med dårlige systemer.

Og det er her jeg blir sint. På ordentlig.

Plastbruken vår resulterer i en krise. Vi hører det hele tiden. Men så skjer det jo ingenting.

Jeg blir sint på meg selv også. Jeg er like mye gjenstand for denne kritikken som andre. Jeg har ingen svar. Jeg er bare en mann i joggebukse og tøfler som har kastet vekk hele dagen på å ase meg opp fordi jeg oppdaget plastskillearkene i en pakke med gulost.

Men det kan ikke ende her. Jeg må finne ut av dette. Jeg bestemmer meg for å ty til et av de få verktøyene som jeg vet kan lindre. Jeg skal skrive. Forfatterhjernen slår seg på. Jeg skriver på en rosa Post-it-lapp. Plast, skriver jeg. Fader, pennen er også laget av plast. Uansett.

Jeg skriver tre spørsmål:

Hvordan havnet vi her?

Hva skjer nå?

Og hvor skal vi?

Hvordan kunne et syntetisk materiale produsert på et laboratorium ta over planeten vår på under hundre år? Hvordan kan vi forsone oss med to motstridende ideer: at plast er en trussel, men også nødvendig? Politikerne våre har vel en plan? Eller? Dagligvarene er fulle av plast. Hvorfor er det så mye plast rundt maten vår? Funker det å gjenvinne plastemballasje? Er mikroplast helseskadelig? Hvorfor er Oslofjorden full av plast, gummi og søppel? Hva skjer med livet i havet? Og hva i all verden skal du og jeg egentlig gjøre?

Hva er løsningen?

Jeg ser ned på Post-it-lappen min. Jeg bestemmer meg for å begynne prosjekt plast. Jeg bestemmer meg for å få svar. En gang for alle.

Det er sent på året 2023. Det du skal lese om, er det som skjedde i 2024 og reisen som endret meg for alltid.