Flamme Forlag · Oslo · 2023

Silje Bergum Kinsten

Hvor jeg ble av

Til jentene

Takk til Hanne

«Est-ce que vous pourriez supporter la vie que vous avez?»

(Jacques Lacan)

Vi ligger tett. Det er nesten så kroppene våre berører hverandre, allikevel føles det som at du er langt unna. Noe jeg ikke kan se, ligger mellom oss og hindrer meg. Pusten din er dyp. Jeg skjønner ikke hvordan du får det til. Når jeg trekker pusten, stopper den midtveis i brystet, den vil ikke ned i magen. Og dette holder meg våken. Sånn har det vært hele ferien. De lengste ukene i livet mitt. Været har vært overskyet og kaldt, det har regnet stort sett daglig. Jeg har drukket kannevis med kaffe for å holde det gående. I smug har jeg røkt sigaretter og drukket vin bak stabburet og sendt meldinger til Benjamin og Sol, til tross for at du har innført mobilfri, sånn at vi skal kunne koble helt av. Og hver eneste dag har jeg hatt lyst til å synke til bunns i den sjøen du insisterer på å fiske i, selv om fisken bare biter en sjelden gang.

Har du ikke lagt merke til det?

Hvis du hadde nærmet deg meg, ville du ha kjent røyklukten. Da hadde du blitt sur. Du liker ikke sigaretter, liker ikke røyklukt, liker ikke kyss som smaker tobakk. Og hva vet jeg, kanskje liker du ikke meg lenger heller. Hver kveld har du sittet i stolen i hjørnet ved peisen og lest om jakt og fiske. Hver bidige kveld. Jeg lar deg få viljen din. For meg er det enklest. Så får vi ferien unnagjort. Det falt deg ikke inn å spørre hva jeg hadde lyst til.

Men hvis du hadde spurt, hva skulle jeg ha svart?

Hva er det jeg vil? Er det så nøye hva jeg vil?

Før visste jeg hva jeg ville.

Men nå?

Midtveis i ferien fantaserte jeg om å rømme. Du la ikke merke til det heller. Hvis bare ikke Stella hadde spurt om å få et glass melk akkurat da, så kunne jeg ha vært på en strand nå.

Det knirker i veggene, trekken utenfra er kjølig. Du vil ikke høre snakk om å isolere denne hytta. Ingenting skal endres på, alt må fortsette å være slik det var på oldefaren din sin tid. Vi vasker oss med klut i et vaskevannsfat. Du har ikke barbert deg på flere uker. Håret mitt er fett og ekkelt. Det er dette jeg forbinder med sommer, som du pleier å si. Sånn er det her i Trøndelag. Før kunne vi kanskje ha sett på hverandre og ledd av oss selv. Men ikke engang det får vi til.

Der er den følelsen igjen av at kroppen min er dekket av et hardt skall. Et slags hult møbel i hasselnøtt. Det er trangt og vanskelig å få plass til meg selv inni. Sånn har det alltid vært. Skal jeg bruke resten av livet på å finne en åpning, en vei ut?

Eller skal jeg bare lene meg tilbake? Lytte til Nietzsche og elske min skjebne, uansett hva som skjer eller har skjedd. Se på alt som inntreffer i livet, glede, smerte, tap og sorg, som nødvendig. Ikke ønske meg noe annet, verken i fortiden eller fremtiden eller for all evighet. Ikke bare tåle det nødvendige, men elske det.

I sommer har innholdet i møbelet gått i oppløsning. Hvis jeg pipler gjennom en sprekk og kommer ut i det fri, vil det ikke lenger være noe som avgrenser meg og viser meg hvor jeg er. Jeg vil flyte utover, fylle små fordypninger i landskapet, trille som dråper i gresset, trekke inn i mosen, fordampe i solen.

Hva hvis jeg ikke var her i det hele tatt? Nei, jeg må ikke tenke sånn!

Heldigvis er ferien snart slutt. Det blir deilig å komme hjem i morgen. Få helgen hjemme før vi skal begynne på jobb. Da blir sikkert alt mye bedre. Kanskje du kommer i godt humør når du begynner å jobbe. Og jeg kan pakke vekk ulltøyet, finne frem shorts, sommerkjoler og sandaler. Møte andre folk enn de gamle slektningene dine, som enten ikke hører hva vi sier, eller gjentar det de akkurat har fortalt. Det blir fint å komme i gang på jobben, skrive noen gode artikler. Kanskje jeg kan søke meg til grave-teamet, prøve noe nytt? Drikke iskalde drinker med Sol fordi det er så varmt. Skravle med Benjamin.

1.

– Så fint du har dekket på, sier jeg.

Hullet midt i smilet hennes kommer til syne, jeg har ikke blitt vant til det ennå. Snart vokser det ut to nye, større tenner, som hun skal ha hele livet, og ansiktet vil forandre seg for alltid. Med pølseklypen deler jeg ut en biff til hver. Tom forsyner seg med poteter, heller bearnés over biffen og potetene. Jeg tar salat til meg selv, legger litt på Stellas tallerken også.

– Jeg kan ta selv, sier hun.

En potet triller bortover tallerkenen hennes og legger seg inntil kjøttet. Kniven er ikke kvass nok, den er ment til å smøre pålegg over brødskiver, jeg tar i og sager til jeg får skåret av en kjøttbit, ser bort på Tom. Han beveger de små taggene over kjøttet, lager bare et lite snitt i overflaten.

– Dette er en smørekniv, sier han og løfter den opp mellom oss.

Armene til Stella henger ned langs sidene, skuldrene trekker tungt mot bakken, hun ser ned i tallerkenen, gaffelen og kniven ligger urørt.

– Man pleier å bruke biffkniv til biff, sier han.

– Jeg kan hente til deg, sier Stella.

Hun løper over plenen, opp trappen og inn i huset.

– Ikke løp … med kniven, roper jeg etter henne.

Det stikker i kroppen. Tom ser på meg og rister på hodet. Jeg river av en bit tørkerull og tørker meg rundt munnen og haken. Med stor kraft skjærer jeg biffen opp i passende biter, en halv potet skvetter over tallerkenkanten og lander på bordet.

– Herregud, sier Tom.

Jeg stikker gaffelen i poteten og legger den tilbake ved salaten. Like etter er Stella tilbake.

– Vær så god, sier hun og rekker Tom kniven.

– Takk skal du ha, lille venn, sier han.

Stemmen er mild. Stella setter seg.

– Se på Flamingo, sier jeg og peker.

Flamingo spankulerer rundt busken og dytter snuten sin inn i bærene og bladene.

– Tror du hun liker rips? sier jeg.

– Nei, sier Stella og smiler.

Flamingo kryper innunder busken i skyggen.

– Skal du ikke spise litt, Stella? sier jeg.

Svetten renner fra hårfestet og nedover nakken. Med de små hendene plukker hun opp bestikket og deler poteten i to. Tom skjærer i kjøttet uten problemer, løfter en bit med gaffelen, holder den opp foran seg og studerer den inngående. Potet tyter mellom tennene i gaffelen til Stella, hun blander mosen med saus.

– Du må ikke steke helt gjennom. Kjøttet skal være rødt i midten.

Solen brenner i hodet, som om noen holdt et forstørrelsesglass over meg, jeg reiser meg, kjenner svettelukten fra armhulene da jeg strekker ut armene og skyver håndtaket på parasollen opp.

– Jeg liker gjennomstekt, sier jeg.

– Kan jeg få en hoppeball? sier Stella.

– Det er meningsløst å kjøpe dyrt kjøtt hvis du skal behandle det sånn.

Rygglenet er hardt mot ryggen. Da vi skulle kjøpe puter til utemøblene, insisterte Tom på at vi kun trengte sitteputer, ikke puter med knekk i midten lagd til både sete og rygg. De er så harry, sa han. Jeg gadd ikke å diskutere med ham inne på hagesenteret, orket ikke at folk skulle stoppe opp midt i handlingen og se på oss, lytte, tenke sitt. Når Tom ikke er hjemme, bruker jeg to, legger den ene på setet og den andre bak ryggen.

– Du kan ønske deg en til bursdagen, sier Tom.

Stella ser skuffet ut.

– Det er kjempelenge til.

– Og du kan steke biffene neste gang. Du kan få ordne hele middagen, sier jeg.

Stella slipper gaffelen ned på tallerkenen, holder hendene foran ørene.

– Jeg kan ikke gjøre alt, sier han.

– Men det kan jeg? sier jeg.

– Kan jeg gå fra? sier Stella, er allerede på vei ned av stolen.

– Ja, sier jeg.

Føttene trommer raskt over gresset og ned til ripsbuskene.

– Hva sier man? roper Tom.

– Takk for maten, roper hun og løfter den gule ballen.

– Du må ikke være så ettergivende, sier han og nikker mot tallerkenen hennes.

Den moste poteten er hardstappet og riflete, kjøttet og salaten ligger urørt. Fra den andre siden av blodbøkhekken kommer lyden av en gressklipper.

– Hun må lære seg folkeskikk. Man går ikke fra bordet før man har spist opp.

– Da blir vi vel sittende en stund, da, sier jeg.

– Du ser vel at ingen av oss liker maten din.

En indre varme sprer seg raskt i kroppen. Jeg legger den ene hånden på den andre i fanget, klemmer hardt, ser på tujaene til Dahl, på Stella. Hun har sluppet taket i ballen, står ved ripsbusken og putter små glassaktige bær i munnen. Flamingo ligger fortsatt under busken. På balkongen i det gule huset rett overfor oss sitter Gerd og Bjørn i hver sin stol med beina i kors og to glass vin på bordet mellom seg.

– Jeg gidder ikke å sitte her ute og krangle med deg så alle hører, sier jeg.

– Du vil ikke at de skal høre hvor idiotisk du er, mener du, sier Tom.

Stolen velter bakover på gresset da jeg reiser meg. Jeg lar den ligge.

2.

Skoene slår mot grusen. Bak den tykke ligusterhekken til Fredriksen kakler hønene. En hund springer langs gjerdet utenfor det røde huset og bjeffer mot meg, jeg kan se de spisse tennene, den bjeffer helt til jeg har passert hagen og den ikke kan følge meg lenger. Støvet virvler fra bilen som kommer mot meg på den smale veien. Sjåføren sakker ikke farten, styrer rett mot meg, tvinger meg ut i grøfta. Kommer meg opp på veien igjen. Grusen er hard og knudrete under de tynne sålene. I bakken like før havnehagen stopper jeg, ser utover fjorden, på det støvblå lyset. Lyden av hestehover, en rytme bare en skrittende hest kan lage. En ung jente på en lysebrun dølahest. Jenta smiler og sier hei, jeg hilser tilbake. Utenfor huset halvveis ned i bakken står det flere biler, jeg kan høre summingen av stemmer og musikk, latter. Det henger lyslenker i det store epletreet. Ved krattet like bortenfor står en mann med ryggen til. Det ser ut som om han tisser.

Vi hadde også fest en gang. Da vi flyttet inn. Solen stod høyt på himmelen, og vi dekket på ute i hagen. Inviterte masse venner som ikke kjente hverandre fra før. Siden vi giftet oss på ambassaden i Helsingfors, skyldte vi vennene våre en fest. Vi hadde snakket om hvor fint det kunne være om vennene våre kunne møtes på kryss og tvers. Tom hadde lagd punsjebolle og pyntet med fruktbiter og bær. Den var så forseggjort. Han stod og fylte i glass med en sleiv etter hvert som gjestene kom. Mellom trærne i hagen hadde jeg trukket festgirlandere og lyslenker i forskjellige farger. Dagen etter snakket vi om at vi måtte gjøre det til en årlig foreteelse. Men allerede sommeren etter var det glemt, ingen av oss nevnte det igjen.

Vannet renner nedover bekken på vei til fjorden. På broen står det en dame med en terrier. Hun snakker til hunden, sier at de ikke kan bli stående, at den må bli med.

– Så får du en godbit når vi kommer hjem, sier hun.

Hunden rikker ikke på seg, ser bort på en dølahest, som er mørkere og blankere i pelsen enn den jeg akkurat har møtt.

– Hei, sier jeg og går forbi.

Damen ser opp, smiler raskt, napper i båndet. På den andre siden av broen stopper jeg og ser på hesten. Øynene er lukket, den ene forhoven står på skrå mot bakken. Noen steder er gresset høyt, andre steder er det klippet ned, eller kanskje dyrene har gresset der. Halen pisker fluene. Solen sniker seg inn mellom bladene i trærne og spidder gresset. Så kaster hesten med hodet og vrinsker. Jeg lager en klikkelyd. Hesten oppdager meg og nærmer seg. Jeg strekker armen over gjerdet. Den varme mulen mot hånden, pusten ut av neseborene.

– Så fin du er, sier jeg lavt.

Hesten blunker sakte med store øyne og lange øyevipper, den pruster. Forsiktig legger jeg munnen min mot mulen. Blir stående lenge og kjenne roen spre seg i kroppen.

Jeg går tilbake samme veien som jeg kom. Bak meg vrinsker hesten. En måke seiler på himmelen. Blir stående på broen og se ned på det rennende vannet. Det gir seg aldri. Jeg rusler videre opp mot skogen.

3.

Tjernet synker ned mellom svabergene og lyngen. Grantrærne speiler seg i overflaten. Lyden av hakkespett et sted i nærheten. Hvem som helst kan sitte på lur i krattet, når som helst kan en turgåer eller en orienteringsløper dukke opp. Skogen er det tryggeste stedet man kan være, sa jeg til Stella sist hun fikk hysterisk anfall fordi en maur hadde klatret opp på skoen hennes. En ugle hukrer gjennom skogen. Jeg kler meg naken og legger klærne på en stein, går over de tørre barnålene, som stikker under fotsålene, jeg vasser uti der bakken skråner ned i vannet. Blir stående med vann til livet, mudderet stiger skimrende brunt mot overflaten. Jeg legger på svøm. En stille klukking rundt meg på vei over mot svaberget på den andre siden. Midtveis merker jeg et sug fra dypet. Lar føttene synke nedover til jeg flyter loddrett, begynner å trå vannet. Det er like langt tilbake til start som det er til mål. Jeg holder pusten, slutter å trå, gir etter. Vannet er uklart, møkkete og mørkt. Ingen vil finne meg her hvis jeg vikler meg inn i vekstene på bunnen. Da jeg vokste opp, badet Esther og jeg ofte i dette tjernet. Guttene i klassen slengte seg ut i vannet fra greinen i det store grantreet. Det veltet i en storm for noen år siden, og ligger nå med gapende rot og toppen pekende innover i skogen. Jeg var redd de skulle brekke nakken. Moren min hadde fortalt meg om sønnen til en venninne som ble lam etter å ha stupt uti et grunt vann.

Esther var redd for gjedda, det var sånn hun omtalte den, som om det levde én eneste stor gjedde i tjernet. Ifølge faren hennes var den kannibal, og selv om vi ikke var gjedder, kjente jeg skrekken for at den skulle ligge og speide etter oss med tomme øyne blant vannplantene på dypet, oppdage tærne våre, åpne gapet og bite dem av med de kvasse tennene. Jeg svømte så langt opp i vannskorpen jeg kunne. Luftboblene renner ut av munnen min og stiger mot overflaten, jeg følger etter, trekker pusten. Stella bryr seg ikke om gjeddene, hun er redd for krokodiller, tør ikke gå uti, selv om jeg har forsikret henne mange ganger om at det ikke finnes krokodiller her til lands, at det er altfor langt for krokodillene å svømme hit fra tropiske og subtropiske strøk. Men det kan jo hende, sier hun alltid. Jeg lar henne bare sitte på svaberget og se på mens jeg svømmer over til den andre siden av tjernet og tilbake igjen. Kanskje blir hun en av dem som aldri lærer å svømme, og når hun blir voksen, vil hun klandre meg. Jeg trekker beina til meg. Hodet er lett, jeg sparker fra, svømmer videre mot svaberget.

Klatrer opp på berget og setter meg. En knapt synlig skogflått kan komme krypende på de krokete beina sine fra utkikksposten i blåbærlyngen over til svaberget, videre opp på huden min og feste seg i skrittet, armhulen eller kanskje knehasen med gripeorganet, forgifte meg og suge blod ut av kroppen min i dagevis til magen blir full og den slipper taket. Det rasler bak meg, bevegelser i lyngen. Vann drypper ned på skuldrene, renner kaldt nedover brystet. Et høyt bjeff fra den andre siden av tjernet. En stor fuglehund kommer springende, stopper opp ved klærne mine, snuser, løfter hodet og speider majestetisk utover vannet. En dame kommer etter, ser raskt over på meg, slår seg på låret og går videre. Hunden hakk i hæl. Jeg går ut i vannet igjen, samler hendene i en spydspiss, svømmer tilbake.

Da jeg kommer hjem, smetter jeg lydløst inn. Klærne kleber seg til kroppen. Lister meg over parketten. Tom ser på TV, jeg gjenkjenner stemmen til nyhetsoppleseren. Går opp trappen. Gjennom gløtten i døren kan jeg se Stella, hun ligger i sengen med apen inntil kinnet, på nattbordet ligger Dustene av Roald Dahl. Jeg går ned til doen ved siden av kjellerstuen og klemmer vann ut av håret over vasken, vrenger av meg klærne og henger dem på en knagg, tar på den gamle morgenkåpen.

Svitsjer til jeg finner en dokumentar. En ung kvinne med håret i en knoll på hodet sitter ved et bord. Bak henne står det stabler med oppvask på benken. Med tunge øyelokk og sløve øyne ser hun ut i luften, sier: Jeg trives best i kaos. Med lighteren tenner hun en sigarett og blåser røyk ut i rommet. Jeg kan se hvor pen hun egentlig er, men det er som om hun har lagt et filter over bildet, ikke et med lange øyevipper og dådyrøyne, men et som får henne til å se 20 år eldre ut. På bordet står det brusbokser og tomme glass, en bunke konvolutter, et askebeger og to pakker rød Prince. Journalisten spør hvorfor hun ruser seg. Med grumsete stemme sier hun at hun ikke vil ruse seg. Hun suger lenge på røyken. Men det har vært livet mitt siden jeg var femten, det er dette jeg kan, sier hun. En melding fra Benjamin. Klar for torsdag? Det blir som å skulle ta farvel med en venn, og jeg har ingen andre venner, ikke nå lenger, sier hun. Jeg skriver: Veldig. I neste klipp filmes lillesøsteren. Hun er på avrusning og forteller om en sprekk. Jeg solgte skoene mine, sier hun og fniser, ser ned på de bare føttene. Heldigvis har jeg fått en sjanse til, sier hun. Journalisten spør hvorfor hun stakk av. Hun svarer at hun ikke klarte å la være. Det gir meg en pause fra alt, sier hun og beveger hånden i sirkel ved siden av hodet. Jeg lener meg tilbake i sofaen, synes jeg hører stemmen til Stella, skrur av lyden på TV-en.

– Mamma, roper hun.

Jeg kommer meg ut av sofaen, løper opp trappene og inn på rommet hennes. Hun sitter i sengen med øynene åpne. Pupillene er store.

– Nei, ikke, sier hun.

– Stella, sier jeg.

Hun ser mot bokhyllen, strekker armene ut, spriker med fingrene.

– Ikke gjør det!

– Stella, du drømmer, sier jeg.

Hun gråter, roper nei.

– Mamma er her nå.

– Jeg vil ikke, roper hun.

– Hva er det med Stella?

Tom står i døråpningen.

– Jeg tror hun drømmer, sier jeg.

– Med åpne øyne?

– Ikke gjør det, roper Stella.

Jeg legger hendene på skuldrene hennes, sier: – Så, så.

– Du bare forsvant, sier Tom.

Stella hulker.

– Jeg gikk en tur.

– I to timer?

– Mamma, sier Stella og slipper armene ned.

– Hun brukte lang tid på å sovne, ville si god natt til deg.

Stella ser på meg.

– Legg deg ned, sier jeg.

Tom forsvinner, Stella legger seg ned på ryggen, jeg brer dynen over henne.

– Sov godt, lille Polaris. Elsker deg.

Kysser henne på hodet, strekker meg ut på gulvet, bruker elefanten som pute.

Stella har falt til ro og sover videre som om ingenting har skjedd. På mobilen googler jeg storesøsteren fra TV-dokumentaren, finner henne på Instagram. Det siste bildet ble lagt ut i går, hun står på en strand og smiler, skriver at hun gleder seg til å besøke datteren sin igjen. Under bildet står det: #rehab. Stella smatter. Jeg skroller nedover, finner et bilde av datteren på første skoledag. Legger fra meg telefonen på gulvet. Det går en støkk gjennom kroppen til Stella, men hun våkner ikke. Øynene er to striper med lange øyevipper. Hva hvis jeg ikke var her lenger? Jeg setter meg opp, ser på det lille mennesket. Øyelokkene er så tynne, bare en hinne mellom Stella og verden. Min egen dype søvn forsvant fra meg den natten hun ble født, og forvandlet meg til et dyr på vakt, som kan høre om en fugl lander i gresset utenfor soveromsvinduet.