Flamme Forlag · Oslo · 2024

Kristian Hegertun

Underspill

1

Værøy, august, 2012

Nå bor jeg på en annen plass. I et lite hus på Værøy, den nest ytterste øya i Lofoten, bare lille Røst er utenfor. Jeg flyttet dit brevet ble postlagt, det brevet som høsten 2000 lå i innboksen min i departementet i Oslo. Til slutt ble det både naturlig og helt nødvendig å flytte hit. Det er noe i den saken som drar i meg, den har plaget meg lenge. Jeg har tenkt at om jeg visste hva det skulle gjøre med meg, det brevet, ville jeg aldri åpnet det. Jeg ville sagt til sjefen at noen andre måtte ta den saken, og holdt meg så langt unna som mulig. Hvis noen spurte om bistand underveis i saksbehandlingen, ville jeg sagt at jeg var opptatt, at jeg jobbet med noe viktigere, noe som tok all min tid.

Det var slik jeg burde ha gjort det.

Jeg ville ikke ha lest notatene om saken, ikke deltatt på noen møter. Jeg kunne kommet unna med det; ingen kan være med på alle møter, man må prioritere, ikke brenne seg ut.

Men det ble ikke sånn. Så nå sitter jeg her, i et gammelt nordlandshus. Sjøen tar uendelige omkamper mot holmene rett utenfor. Den enkle lampen på bordet lager gjenskinn i vinduet, inne i den lille stua. Den er uansett stor nok for meg, jeg er alene mesteparten av tiden. Jøtul-peisen i hjørnet, gulvplankene med glipper man kan stikke en tommel i, det lille bordet, de harde stolene man kunne pyntet seg med alle andre steder enn her. Av og til skyver jeg meg fra bordet og glemmer at stolen ikke har hjul, slik jeg er vant til.

Det er kun to hus på denne siden av Værøy. Det vil si, det er fire hus her til sammen, men to av dem er fraflyttet. I et av de to tomme husene bodde Thorsen, han som sendte brevet til departementet. Det er derfor jeg bosatte meg på denne siden av det de kaller den lange svingen. Den går mellom et par fjelltopper, og skiller min lille plass fra den øvrige bebyggelsen på øya. Mange bor der, få her.

Det passer meg fint.

Det tok ikke mange timene å få Thorsens adresse de årene han oppholdt seg på øya hvor jeg nå befinner meg. I de dramatiske timene etter beslutningen om å flytte, om å forlate Oslo hvor jeg hadde bodd hele livet, ringte jeg fra Majorstua til kommuneadministrasjonen på Værøy. Thorsen, ja, han husker jeg, sa mannen, som kunne alt om alle, hvilke hus de bodde i, og når de flyttet, eller døde. En uke senere var leiligheten min lagt ut for salg, og jeg fikk kjøpt nabohuset til Thorsen for en brøkdel av pengene.

Hovedveien opp til den lange svingen ligger kanskje hundre meter herfra. Den forbinder oss med Værøys lille sentrum. Fra den leder fire grusveier ned mot husene, de to bebodde og de to forlatte. Stikkveiene til de to forlatte husene har grodd igjen, siden ingen lenger har noe der å gjøre.

Thorsen bor ikke her lenger. I hvert fall sier de det til meg, de jeg har spurt, på en forsiktig måte, fram til nå. Noen sier de husker ham, men ingen har sett ham på lenge. Han gjorde ikke mye ut av seg, var det en som sa.

Det er vel sant, men kanskje sier de ikke alt de vet til en innflyttet søring.

Jeg sitter ofte og drikker kaffe med den eneste naboen min, Aslak. Han er over åtti år og har bodd her, på denne plassen, hele livet. Han var arbeider inne på et av fiskebrukene på øya, i en periode sammen med Thorsen. Kun noen få uker. Aslak bare banker på, et par lette dunk, så åpner han døra selv, stikker hodet inn fra gangen og sier der er du ja. Og jeg svarer ja, det er jeg. Og kom inn. Og han går inn på kjøkkenet mitt med skoene på, og jeg tasser inn fra den lille stua mi, som ligger rett i forlengelsen av kjøkkenet, med bare en skyvedør som skiller. Jeg sette over kaffe og byr Aslak på det jeg tilfeldigvis har fremme, og vi sitter der og prater om alt og ingenting. Aslak påstår at han snakket med Thorsen to ganger – den dagen han flyttet hit, og den dagen han dro. Da de en periode jobbet sammen på fiskebruket, vekslet de ikke ett ord.

Jeg tror ham.

Om man ikke selv henvender seg til Aslak, og sier noe til ham, bryr han seg ikke. Da kan han være stille. Den dagen og den neste, og den neste uka og resten av året og sikkert resten av livet. Likevel kommer han på besøk, og jeg besøker ham. Aslak er lojal mot øyas sosiale norm, selv om den ikke passer ham. Han har bodd alene på denne plassen i mange år før jeg kom flyttende med to kofferter og en bag. Jeg innbiller meg at han er glad jeg kom.

Det gjør godt å bo her ute. Det føles som jeg sakte bygger meg opp igjen. Og Aslak spiller en slags rolle i det. Av og til ser vi på hverandre når vi står utenfor hvert vårt hus og hogger ved. Da løfter jeg en hånd og hilser, og han tar seg til lua. Eller jeg står og kitter et vindu, eller forsøker å reparere den lille terrassen jeg har på forsiden av huset, hvor plankebordene stadig sprekker opp, da hender det Aslak går rundt huset sitt og maler en vegg eller rydder i den lille verktøyboden sin. Han tenker nok sitt om hvordan jeg jobber, at det kunne vært gjort både bedre og raskere, men han sier ingenting. Han er høflig sånn.

Jeg kan høre når han drar, og når han kommer. Sykkelen skrangler, og han setter den fra seg mot husveggen med et lite dunk. At han fremdeles sykler, imponerer meg. I byen ville den vært parkert for lengst. Av og til kommer Stine, hjemmehjelpen hans.

Jeg gjør kanskje mer enn trygden tillater, jeg vet ikke, jeg har ikke orket å sette meg inn i reglene. Jeg fortalte om flyttingen til foreldrene mine. Og Felix. Jonas og Simonsen. Et par andre òg. Men det var alt. De andre har vel funnet ut av det nå.

For nå har jeg snart bodd her i ett år og fått med meg min første hele sommer. Da, om sommeren, er det gnistrende vakkert på vår lille plass. Hele Værøy er fin om sommeren, men den smale bukta til Aslak og meg er spesielt fin. Her går sola aldri ned i juli og halve august, som nå. Den ligger der, som døende, helt nede i vannkanten, og så skjer det noe rundt klokken seks. Den begynner å stige. Strålene vinner sakte terreng over havet, kilometer for kilometer, i en voldsom fart, så når den land, sola, noen minutter over syv. Siden står den over plassen vår hele dagen, foruten noen få timer på kvelden hvor den ene fjelltoppen bak oss skjuler det lille som er igjen av den.

Jeg har kjøpt en båt. En gammel, nedslitt trebåt med en liten påhengsmotor. Jeg aner ikke hvor mange hester den har. Jeg bryr meg heller ikke. Det eneste den skal gjøre, er å ta meg ut til de fantastiske fiskebankene rett utenfor stuevinduet mitt. Jeg sitter og ser mot dem nå, i det duse sommerlyset om natta. Mellom bukta mi og bankene ligger holmene. Den ene holmen, Huinholmen, er ganske stor. Ruiner har den også. For der, på den lille plassen, bodde det visst folk for mange år siden. Aslak fortalte det. Med jevne mellomrom kommer noen båter og fisker litt i bukta. De blir aldri lenge. Det er som om noe her skremmer dem bort. Jeg ser ofte bare akterlanternene og stripen av sjøsprøyt som sakte glir igjen, for da har de allerede snudd. Det er i grunn synd, for jeg får alltid masse fisk der ute. Jeg vet kanskje ikke hva jeg har å frykte.

Jeg var forresten her på øya for noen år siden, bare et kort besøk. Den gangen gjorde jeg et halvhjertet forsøk. Nå er planen å gjøre det skikkelig. Da jeg kom denne gang, var det oktober. Idet bildekket på den gråhvite ferga åpnet seg, og jeg sto på betonggulvet med de dype furene og så øya igjen, denne gang senhøstes, og ikke som sist, da det var fullsommer, forsto jeg at å bo her fast var noe annet enn å forelske seg i øya på en dagstur. Men det var det jeg gjorde den gangen: forelsket meg. Dagsturen overbeviste meg om at hvis ting virkelig ble ille, kunne jeg alltids flytte hit. Og nå går det mot høst igjen, men jeg har sett hva sommeren kan gjøre. Det holder i massevis.

Jeg fikk to advarsler da jeg fortalte om flyttingen, en fra Jonas og en fra Simonsen.

– Hva skal du der å gjøre? spurte Simonsen, og jeg forsto at han forsøkte å snakke meg vekk fra ideen. Men jeg hørte ikke på ham.

– Husk at hva enn du har tenkt å gjøre, så må du vente, sa Jonas. – Lov meg det, ikke gjør noe med én gang du kommer opp der.

Den advarselen hørte jeg på. Jeg forsto ikke helt hva han mente, men det kostet meg ingenting da. Jeg dro med en følelse av å ha all tid i verden. For om jeg ikke finner ut av mer i mitt liv enn dette, er det likevel nok. Jeg var uansett nærmere enn noen gang. Helt siden Engebret fortalte at Losen bodde her på denne øya samtidig med Thorsen, har jeg visst at jeg må forsøke å grave fram sammenhengen. Hvorfor hadde akkurat de to ulik oppfatning av dødsfallet til Syversen, og hvorfor hadde så mange så sterke interesser i en tilsynelatende liten sak? Jeg fikk det aldri til å gå opp. Det måtte ligge noe mer under, en eller annen innsikt noen ville at jeg ikke skulle få. Ingen andre heller, for den del. Saken ble, som så mange andre saker, alltid dysset ned, der inne, i departementet, men de tingene jeg festet meg ved, har aldri forsvunnet.

Men i vannkanten her nede i vika finnes ikke annet enn skjell og fjæresteiner og lag på lag med tråkk over den varme sanden de få dagene i året man våger seg uti. Selv har jeg aldri turt, jeg skal innrømme det. Bading i nord er ikke det samme, det er noe smertefullt, noe man bare skal gjennom. Sånne ting har jeg gjort nok av.

Og så, som om han mistenkte at jeg begynte å bli utålmodig, ringte Jonas. Nå må du handle, sa han, og jeg fikk inntrykk av at det hastet. Det var noe i stemmen hans. Jeg kjenner den. Og jeg tror jeg vet hva jeg må gjøre. I hvert fall hvor jeg skal starte. I flere måneder har jeg gått rundt huset og kviet meg for å ta det siste steget, for jeg vet at hvis ikke svaret finnes her på Værøy, eksisterer det ikke noe svar overhodet. Det ville vært uutholdelig, og langt verre enn å være utålmodig. For det lille svaret er det store svaret. I hvert fall er det slik for meg. Men nå som forbindelsen til Oslo er opprettet igjen, må jeg ta et større skritt. De hadde ikke glemt meg der nede.