Flamme Forlag · Oslo · 2024

Håvard J. Nilsen

Elektrolysesang

Roman

After changes upon changes

We are more or less the same

Simon & Garfunkel, «The Boxer»

The woods are lovely, dark and deep,

But I have promises to keep,

And miles to go before I sleep,

And miles to go before I sleep.

Robert Frost, «Stopping by Woods on a Snowy Evening»

Til Rune Ottar

De enogtyve skiftene

Så står de første stjernene på himmelen over byen, og Kleio haster kvikt oppover Trongskaret. Ingen ser henne, jakka hennes flagrer i vinden, hun trekker den tettere rundt seg, snart har hun trukket inn i berget, der hun bor, snart er hun borte, skjult av berget, sittende i skredderstilling på tørt jordgulv mens stjernene fortsetter å stige over nordlandshavet mot vest, hun følger deres usikre vandring oppover den mørknende himmelen, sitter der med notisboka si i fanget, ser ned på den vesle byen i skyggen av det store fjellet, hun ser.

Så sover Kleio.

Hun er herfra, og hun er ikke herfra. Hun er her og ikke av denne verden, hun er av noe annet, kommer langveisfra. Hun snakker språket flytende, tar dialekten, snakker mange språk, mestrer mange dialekter, har sovet i mange byer, kjenner mange bortgjemte smug, mange hemmelige rom der alt er skakt og ingenting umulig, der tida går saktere enn i resten av verden, hun har vært der, hun tilhører mange tider, hun har sett. Hun ser.

Hun kjenner byen. Hun driver og blir kjent med byen. Hun skriver for å se hvor hun ender opp, skriver for å finne vei, skriver fordi hun ikke kan annet, det er ikke noe annet hun vil, det finnes ingen andre måter å være i verden på for henne, og slik har det vært, slik har det alltid vært.

Hun er en skrivende, har alltid vært en skrivende. Hun har bildene strødd rundt seg, på gulvet, på bordet inn mot bergveggen, på hyller hamra inn i steinen står bøkene, notatbøkene, fortellingene hun har samla og skrevet ned, de fine folka, de fæle folka. Hun reiser fra sted til sted, reiser gjennom årene, hun har sett byer ligge som glitrende tepper så langt øyet rekker i dyp, susende natt, hun har stått på toppen av forunderlige fjell, i tåke, under ung vårsol, sulten og yr og sterk, hun er ung, alltid ung, alltid er historien ung når den skrives.

Kleio, klorer hun inn i berget. Ut i lufta hvisker hun noe hun har stjålet, noe hun kom over i ei bok en gang og måtte ta med seg, det var for fint til å la ligge igjen der gjenglemt.

Hun har sovet på bibliotekene i småbyer, mens neonskilt har flimra over gatene og holdt mørket på avstand, så vidt. Hun har sett sterke menn gå til grunne under vekta av sin egen styrke, har sett dem langsomt korroderes og krakelere, til de ikke lenger var menn, men skrømt, skygger av noe som skulle ha skjedd, noe som kunne ha skjedd, og hun har sett ungjenter jage gjennom bjørkeskog på jakt etter noe de ikke visste at de var på leit etter, noe de må ha rota bort i et tidligere liv, et før-liv, et eller annet sted langs veien, i mosen, og nå må de gjenfinne det, de trenger det for å bli hele, for å finnes som seg selv på denne kloden, i denne skogen, i disse dagene og nettene, og hun har sett hverdagsbegavelser glitre og sitre ved slitte skrivebord mens byens mange sanger har kunnet høres som et marekor i kvelden, og hun har sett par traske gjennom fremmed-kjente bygater, hånd i hånd, og husene har vokst rundt dem, har levd og strukket seg, og tusen lys har glitra og tindra og blitt tent og slukket, og noen har sittet forhutla i konsentrasjonsleirer og planlagt den verden som skal komme, ettersom sulten har strippa bort alt som ikke er vesentlig, og hun har stått i skyggene og sett Arnold Böcklin male seg selv, og har stille gått fram, helt inntil ham, med fela si, og spilt Døden.

Kleio, gudedatter, datter av Mnemosyne, minnegudinnen. Ungjente med bøkene sine, hånda mot papiret, den havblå tusjpennen, og laurbærkransen hun av og til pynter seg med, skakt over det mørkebrune håret. De rødmussa kinnene. Det eldgamle blikket. Hun har ligget på et loft og tjuvlytta mens partistrategene i rommet under har skissert opp den nye nasjonen, det nye Norge, har lagt planer for byer og veier, har strukket strøm mellom byene, reist fabrikker innerst i fjordene med de isfrie havnene, og nært fossene, og hun har forsiktig rullet seg over på rygg og blitt liggende og høre Youngstorget mumle og suse utenfor, og hun har sovnet og sett røde faner over havnene og oppe på tindene.

Hun kjenner statsministres hjerter og industriministres hjerter, hun kjenner ekskjæresters hjerter og fiskerbønders hjerter, og torturisters hjerter og fallskjermjegeres hjerter, hun kjenner romfareres hjerter og pornostjerners hjerter, og pilegrimspoeters hjerter. Hun er Kleio, den som ser i mørket, den som samler menneskenes fortellinger, den som forteller, den som gjør kjent, den som feirer, hun ser de som knuller og de som skriver, ser hun som strikker genser til kjæresten sin, ser presidenten som sovner i bunkersen. Hun er musen for de knuste hjerter, musen for førsteårsstudenten som triller sykkelen sin hjemover i grålysninga, svimmel og glad, musen for skiftarbeiderne som snart må opp, som snart må traske bortover mot fabrikken i stålfrost og natt, musen for boltetrekkerne på Mosal som spiller whist mellom slagene, musen for gitaristen på Alexanderplatz en sen novemberkveld med klarvær og vind og noe skremmende nytt i lufta.

Hun er musen for de store politiske bragder, musen for de dype, svarte nettene der noen sitter under ei lampe og skriver, der noen ikke får sove for bare ord, der noen sitter i et kapell bortenfor kirkegården, nede ved fjæra, og øver piano, før han til sist sovner på gulvet, inntulla i et gammel feltpledd. Det er hun som skal proklamere den mesterlige ingeniørkunsten, det var hun som tente lyktene ute på steppene i ei for lengst tapt tid.

Hun, som har sett så mange rare steder, så mange fine, forferdelige mennesker, og soloppganger og solefall, bymurer under brennende skyer, veier gjennom ødemark og tomhet, forbi veikroer og skakke høyspentstolper, til fergeleier nedenfor et og annet gammelt nordlandshus, der et par ungdommer sitter på betongen og dingler med bena og sender en stjålet sigarett mellom seg, mens ferga ut til øyene så vidt er synlig i solefallet og onkel er reist sørover til Mosjøen for å bygge aluminiumsverk.

Nå er hun her, høyt over den vesle byen under det store fjellet, Mosjøen, den helgelandske småbyen som er blitt aluminiumsby, arbeiderbyen, den sosialdemokratiske mønsterbyen, orientert rundt fabrikken, tungindustrien, hun er her, hun har vært her lenge, hun kommer og går, hun har mange steder å se, mange steder å være, hun, som er evig og samtidig bare her, hun som har sovet så mange rare steder, som har stått og sett Roma brenne og katedraler reises i Frankrike og skyttergraver lyses opp fra nord til sør av et ødeleggende artilleri. Henne er det gitt å fortelle om alt som skjer på denne kloden, om noe av det som skjer på denne kloden, hun er fortellingenes bevarer, den som samler og tar vare på og setter sammen, hun er den som kjenner byene og havnene, politikerne og poetene. Grekerne kjente henne, de kalte henne Kleio, de kjente henne som den som proklamerer, den som feirer, den som gjør berømt, de så henne for seg med et pergament, men det er lenge siden, hun har oppdatert utrustninga si, har lært seg nye måter å utøve gamle kunster på, nå ferdes hun med ei notisbok i lomma, og en penn, hun reiser lett gjennom verden, ferdes lett fra sted til sted. Vi skriver 1965. Vi skriver fordi vi lever, skriver fordi vi ikke kan annet, fordi noen må gjøre det, noen er dømt til det, noen må fange det vi er, så det ikke forsvinner for oss. Hun ser et oksidskip sige innover fjorden mot Mosal, fabrikken der nede, og hun drar fram notisboka fra jakkelomma si og skriver noe, kanskje noterer hun seg navnet, kanskje lager hun ei kjapp skisse over hvordan skipet ser ut, hvem som står på dekk, lanternene som glitrer i vannet. Hun setter seg på berget, trekker jakka rundt seg. Hadde noen sett henne nå, hadde de ikke ant at hun er evig, de hadde bare sett ei ungjente med håret rufset til av vinden, unnselig og lett å overse i den gamle, slitte jakka si, med et mørkt skjerf i halsen og joggesko på føttene, og det er slik hun vil ha det, hun skal lett kunne dukke opp og forsvinne, lett kunne smette inn i smug, bli borte blant bergskortene, hun er ikke her, men hun er her, og hun ser verksarbeiderne der nede gjøre seg klare med kranen, skipet er snart til kai.

En annen ettermiddag ser hun Sivert, han trasker bortover mot Verket, på vei til sitt aller første skift, han er ny her, går i sitt enogtyvende år. Det flakkende blikket. Vinden over byen. Skyene som farer over fjellet, utover mot fjorden. Han møter opp på formannskontoret, blir tatt imot av skiftlederen, og sammen går de ned til lageret, der han får utdelt det han skal ha på seg i hallene, arbeidstøyet, før de går videre til garderoben, der han får utdelt skap. Så er de snart i hallene.

Han blir møtt utenfor av en høy, røslig kar med oppbretta skjorte og ei skyggelue halvveis stukket ned i bukselomma. Det mørke håret har islett av grått, og over armene går et par lyse striper, gamle arr. Han mønstrer Sivert opp og ned mens han tar et drag av røyken og knipser vekk stumpen.

Ny kar, sier han og nikker kort.

Hallen han kommer inn i, røyken, den ligger tjukk og lavt over ovnene, de ligger på to rekker, og høyt over dem, oppe i taket, rekker av slørede lys mellom bjelkene, som tåkelys. Han får hilst på Alfred, som er Mattisʼ makker, for det er slik det fungerer her inne for nye boltetrekkere: den første tida følger man et erfarent boltetrekkerpar, de første enogtyve skiftene, det er opplæringa, alle går sine enogtyve skift, og så må man greie seg som full mann, så må man kunne stå i det. Han følger etter Mattis bort til en av ovnene, en av cellene der elektrolysen skjer, der de sender strøm gjennom ei smelte, fra en anode til en katode, og strømmen spalter stoffene, lar det rene aluminiumet ligger igjen på bunnen. Han ser det store karet som er katoden, kanskje åtte–ti meter langt og fire–fem meter bredt, liksom nedfelt i gulvet, og i det, badet, oksidhvitt, noen steder glødende, det består av kryolitt, aluminiumfluorid og aluminumoksid, og over badet anoden, den massive klossen av bek og koks som bæres av lange stålbolter, og langsomt senkes ned i det glohete badet. Der nede, forklarer Mattis, når strømmen er sterk nok og den kjemiske sammensetninga riktig, spaltes aluminiumsoksiden, den rives i stykker og blir til aluminium og oksygen, og aluminiumet søker ned mot katoden og kan hentes ut, mens oksygenet søker opp mot anoden, som er nesten rent karbon, og reagerer med den og blir til karbondioksid. Dermed tæres anoden nedenfra, den spises langsomt opp, men ny anodemasse etterfylles ovenfra, og ny oksid etterfylles nede i badet, og varmen baker koksen og beket fast i boltene, slik at anoden fortsetter å være en hard kloss som kan senkes ned i badet, og så, når boltene kommer langt nok ned, må de rives løs og erstattes med nye, som settes lenger opp, så ikke også de begynner å bli spist på av varmen og det kommer jern i badet. Dét er det vi som gjør, sier Mattis.

Slik går de altså kontinuerlig, disse Söderberg-ovnene, dag og natt, gjennom hverdag og fest, sommer som vinter. Han følger Alfred og Mattis nedover hallen, de røslige kroppene, den rolige gangen, som om fabrikken følger deres takt, ikke omvendt, som om de er herrer her i hallene.

Mattis vinker ham til seg, viser ham lista over boltene de skal trekke i dag. Her er dagens arbeid, sier han, dette er boltene som skal tas. Og Sivert følger etter, bortover mot krana, der Mattis snart klatrer inn, mens Alfred gjør seg klar til å stå på brettet.

Krana er i posisjon ved riktig ovn, og Alfred dirigerer boltetrekkerstammen inn mot den første bolten som skal skiftes. Han fester stammen til bolten med en splint helt øverst, og gir tommel opp til Mattis, som hever boltetrekkerstammen, slik at bolten løsner og dras opp av anoden.

Det er som om ovnen revner, og tjukk røyk velter opp og omslutter Alfred der han står, de ser ikke lenger mannen, ser ikke at han får lagt den brukte bolten i kurven, før han etterfyller anodemasse og setter ned en ny, ren bolt, men de ser at han beveger seg videre, bolt for bolt, jobber sikkert og effektivt, og noen ganger er røyken så tett at de ikke ser annet enn ei hånd som stikker ut og gir tommel opp eller tommel ned til Mattis i krana.

Og Siverts hjerte hamrer, for han vet at om litt er det han som skal stå der, om litt må han kunne dirigere kran og feste bolt i all den røyken, i den intense strålevarmen, og han må gjøre det raskt, må gjøre det sikkert, må ikke falle ned i ovnen, må ikke klemme fingrene, må ikke få panikk, må ikke svime av.

Det er over. Alfred drar av seg skyggelua og munnbindet og stryker armen over panna mens han langsomt går bortover mot Sivert. Han er svart av bek og sot, og det har lagt seg utenpå salva han har smurt inn ansiktet med for å hindre beket fra å trenge inn i huda. Munnbindet han holder i hånda, er gjennomtrukket av svette, og grønt av tjærerøyken han har tatt imot. Sånn gjør du det, sier han og tenner en røyk.

Den gule sensommerhimmelen da han trasker hjemover, den strekker seg fra øst til vest over byen, klokka er kvart over ti. Han sparker en småstein bortover asfalten, kikker opp, kikker ned, hoster.

Hybelen, det er så stilt her, i disse tre rommene: den vesle stua med panel på veggene og et tekjøkken i det ene hjørnet, og et soverom med et smalt vindu høyt på veggen, på høyde med gata utenfor, og et enkelt bad, med brunmønstret tapet på veggene og fliser på gulvet og gummilister for å hindre dusjvannet i å spre seg. Han tar med seg ei brødskive og går ut og setter seg på steintrappa. Han hører latter fra noen som går forbi. Gresset i hagen burde ha vært tatt. Sengetøy duver i kveldsbrisen, og nederst, inn mot gjerdet til naboen, står en liten, mørkebrun skjå med døra lukka.

Timene, de er hans. Hjertet, det hamrer og slår, og er også hans. Og hva med byen?

Et fremmed land.

Den første natta, ei lørdagsnatt for ikke lenge siden, fikk han ikke sove. Han lå bare her i sengetøyet som lukta av hjemmet han hadde forlatt, ute ved kysten, lukta av mammas vaskemiddel, lukta av hav og vind, spent som en streng lå han og lytta til huset rundt seg, over seg, og byen utenfor, gjennom vinduet, som stod på gløtt, og til sist gav han opp, til sist stod han opp, kledte på seg og gikk ut, og lukka døra forsiktig bak seg og gikk nedover gata, og over ham lå den samme himmelen utstrakt, gul og lett og svimlende, og byen lå her, alle folka, gatene, husene, kaféene, pubene, og han gikk bortover mot torget, hørte lyden av fest, latter og skrål, og han skar av, smatt inn en sidevei, og fortsatte å gå, og natta var mild og åpen, han kikka på husene han passerte, hageflekkene, en og annen bil, og fjellet på den andre sida av elva, han så Trongskaret og Varden, høyt over byen, og snart forsvant han inn mellom to hus i Elvegata og ble sittende nede ved elva, på en stein, så vannet sige langsomt forbi, dro inn lukta av fjære og by og søvn, og visste noe, og håpa på noe.

Han henger tett på Alfred og Mattis, hører etter, gjør det han får beskjed om, tar kjeften de gangene det blir feil, selv om det koker i ham da, han vil så gjerne forsvare seg, vil si imot, men han biter tennene sammen og jobber på.

Han har godt blikk for detaljer, får med seg de små tjuvtriksene, de som gjør alt enklere, han legger merke til hvordan de står, hvordan de bruker hendene, hvordan de styrer krana. Han får så smått prøve å styre litt selv, bare et par bolter, mens Mattis står ved sida av, ifall det skulle gå galt, og selv om han skjelver på hånda, går det greit, og Alfred fester splinten, og bolten vris og trekkes opp, og det er Sivert som gjør det, det er han som styrer.

Det hender at de stikker en tur ut på trappa for å trekke pusten mellom slagene. Ovnene står i andre etasje, men her kan de gå ned på marka, hvis de vil, og de gjør det noen ganger, finner en gressflekk og sitter der og spiser maten sin, og drikker kaffen.

Han gjør seg fort ferdig og rusler en tur inn i det de kaller kjelleren, men som egentlig er første etasje, rett under ovnene, går inn under ei betonghimling som varer og varer innover under hallen, nesten som ei grå, dyp og tussmørk kirke. Han har hørt fortalt om når det går hull på katoden og metallet går i kjelleren, det skal være et rent helvete å få rydda opp igjen. Han vet også at det er hit ned de senker de gamle og utslitte katodene, ned på ei katodevogn som de kjører inn, og de tar den gamle katoden med seg ut i friluft, der de gamle katodeblokkene, det gamle kullet og stampemassen arbeides ut av ovnsramma, og en ny katode mures og stampes og bygges opp. Så, når tida er inne, kjøres den inn og opp fra kjelleren, men ikke i den samme ovnen som den stod i sist, der har de allerede erstatta den gamle katoden med en ny som stod klar.

Nykar, er det noen som roper bak ham. Han snur seg.

Her, roper han tilbake.

Må se til å komme, og nå hører han at det er Mattis, og pausen er over.

Sivert kommer i snakk med en av ovnspasserne en gang de er samtidig i hallen, han står og ser på at han tar bluss, den høyreiste, slanke skikkelsen, rastløs, kvikk som ei katt, ser ham stikke det lange trestauret inn under anoden for å ta hull på fluorlommen som har oppstått fordi det begynner å bli lite oksid i ovnen. Etter at oksiden er blitt etterfylt og ovnen igjen går normalt, blir de stående og prate, Sivert er nysgjerrig, han spør om blusstakinga, spør om krustebrekkerne, og ovnspasseren svarer villig vekk, han drar hånda gjennom det halvlange, rødlige håret, nå tilskita og svett, og byr Sivert en røyk. Han rister på hodet, han røyker ikke, sier han, og ovnspasseren nikker stumt, med røyken mellom leppene, mens han tenner opp med ei fyrstikk som han så kaster i badet før de rusler mot døra.

Han forteller om ovnene, han har vært her i fire år nå, han kommer fra et fiskevær i Lofoten og flytta ned hit i 60, og han har lært seg arbeidet, har det i kroppen, tenker ikke så nøye etter lenger, bare gjør, sier han, beveger seg rundt her inne som ei slags rastløs naturkraft, tenker Sivert.

Ovnene, forteller han, de har sitt eget liv. De har sjel, de står ute på trappa, han røyker fremdeles, Sivert spiser en sjokolade. De går ulikt, har ulikt lynne, sier han, og man blir kjent med dem ettersom man jobber med dem, og slik lærer man hvordan man skal få dem til å prestere mest mulig, hvordan man skal få dem til å levere mest mulig metall. Han knipser aska av røyken mens han lener seg framover mot rekkverket. Det er litt som å bli kjent med et menneske, faktisk. Han snur seg mot Sivert.

De er litt stille, hører duren rundt seg, over takene, hører måkene. Byen, Sivert tenker på byen, og på gården han kommer fra, ute ved kysten, og de åpne jordene, slettelandet, regnet som driver over strendene og naustene, og lynene som går over himmelen, og bølgene som slår, sommer som vinter, og stjernene speiler seg i det urolige vannet, og ingenting durer om natta, alt bare hvisker og puster, og skogene vet.

Så kommer den dagen da han for første gang skal stå på brettet og ta noen bolter. Langsomt kjører Mattis krana i posisjon mens Sivert står og gjør seg klar, og et stykka unna står Alfred og ser på, med en røyk i den ene hånda og den andre i bukselomma.

Så står han der, Sivert, på brettet, og allerede kjenner han den voldsomme varmen fra badet under seg, hele kroppen hans spenner seg i møte med dette miljøet som ikke finnes naturlig for en menneskekropp. Et øyeblikk man må han holde seg fast i rekkverket, men han gjenvinner balansen og dirigerer boltetrekkerstammen ned mot den første bolten, hans aller første bolt, og med skjelvende hender får han festa splinten og signalisert til Mattis at han kan trekke. Så, idet bolten slipper og etterlater seg et åpent sår langt ned i anoden, kommer røyken, den sure, stikkende tjærerøyken, og den omslutter ham, han sliter med å puste, sliter med å se, og hjertet hamrer så han hører det i ørene, selv med alt som skjer rundt ham, men det finnes ingen vei ut herfra for ham nå, han kan ikke stikke av, for hullet i anoden må tettes, av boltehullmassen og en ny bolt, og på et eller annet vis får han den nye bolten på plass, hullet er tett, og han går løs på neste bolt, og neste, mens han kjemper for å puste, kjemper for å se, kjemper for å beholde kontrollen over ben og armer, og på den fjerde bolten har han fått nok, han løfter begge hendene i været, krana stopper brått og han haster ned fra brettet og løper ut på trappa og kaster opp.

Ute under den tussmørke høsthimmelen, oppkastet hans på asfalten der nede. Han står og henger på gelenderet, stirrer ned, vil ikke inn, brenner av skam og sinne.

Det går i døra bak ham, og han kjenner ei tung hånd på den varme skuldra si. Han snur seg, og der står Johannes. De er på samme skift, men har aldri snakka sammen, Sivert har aldri sagt hei. Nå kikker han ned.

Det der er ikke så uvanlig, brummer Johannes. Du skal ikke ta det så tungt.

Sivert står der litt før han løfter blikket og flau kikker på Johannes, møter blikket hans, det faste, mørke blikket, og mer blir ikke sagt mellom dem før de snart går inn sammen, en ydmyka unggutt fra øyene og en bamse av en mann ved navn Johannes.