Flamme Forlag . Oslo . 2024

AV SAMME FORFATTER

En del av historien (roman, Tiden 2009)

Det bestandige (roman, Tiden 2013)

Tre Jo Nesbø og et båtsportkart (fortellinger, Tiden 2014)

Ingen ting her (boksingel, 2016)

Bernard banker på (roman, 2018)

Halvparten meg, halvparten deg (roman, 2019)

Hilsen oss (roman, 2020)

Paulsen i fjerde (roman, 2021)

Så vanskelig og så ufattelig enkelt (roman, 2022)

Sanger fra trær (roman, 2023)

Ellen Mari Thelle

Blindernveien 4

1

Jeg tror på kjøkkenbordet. Den lysebrune overflaten av pusset furu. De fire hvitmalte beina. Plass til to. Jeg tror på steiner. Hvite, grå, svarte, rødlige. Med og uten mose og lav. Alderdommen de bærer med tyngde og letthet. Jeg tror på vinden. Å høre den skifte retning. At den først er i ospen og seljen her. Og så er den i rognen og bjørkene der. Men kanskje enda mer å kunne se det på trekronene og alle grenene. At vinden er armer som stryker gjennom bladverk. Jeg tror på sykkelen. På styret, dekkene, rammen, bagasjebrettet, pedalene, kjedet, bremsene, lykten. Å trille den ut av sykkelboden en varm sommerdag. Feste sitteunderlaget til bagasjebrettet. Trekke en stropp over slik at det ikke faller av. Løfte beinet over, sette meg på setet med sekk på ryggen og begynne å trø på pedalene. Ned bakken, opp til Gaustad, inn grusveien og videre opp til Bånntjern. Skifte til badetøy. Tråkke forsiktig ut og legge på svøm i det mørke vannet. Lukten av jord. Jeg tror på fiolinen. På jakten etter det beste emnet for å lage en ny og bedre stradivarius. Den tyske fiolinmakeren bosatt i Cremona i Italia. Hele sitt voksne liv drømmer han om å finne det perfekte treet. Han vet det fremdeles finnes noen eldgamle kjemper av flammelønn i Bosnia. Nå er han snart seksti år. Tiden er i ferd med å renne ut. Han må gjøre noe. Han tar en del telefoner. Drar av sted. Trosser landminer og mafiabosser. Klatrer rundt i snø i bratt og ulendt terreng. Men når han endelig finner treet han har lengtet etter i tretti år, får han seg ikke til å felle det. Flammelønnen er for gammel og vakker. En verdensarv. Et av de siste av sitt slag. Han drar hjem til Cremona med uforrettet sak. Men så, et års tid senere, får han en telefon fra Bosnia. En flammelønn er felt i forbindelse med en minerydding. Om han vil komme? Det vil han. Og under noen busker i veikanten ligger en én meter lang del av stammen til en flammelønn. Fiolinmakeren skjelver på hendene idet han slår en liten hammer mot barken. Så smiler han. Legger hendene inntil trestokken. Sier at han endelig har funnet fiolinen. At han nå kan dra hjem til Italia og hente den ut. Jeg tror på mandler. Disse små, avlange, brune nøtteliknende steinfruktkjernene. Å gå til kjøkkenskuffen, trekke den ut, løfte opp posen og helle mandler i hånden. Sette meg i sofaen eller stolen ved vinduet. Putte en og en mandel i munnen. Tygge. Kjenne den milde nøttesmaken. Rik på fiber, umettet fett, proteiner og vitaminer. Tenke på en lund av blomstrende mandeltrær. Hvite kronblader med en dyp rosa lød innerst mot midten. Lukten blomstene avgir. Jeg tror på språket. Alt man kan si eller lese. Å gripe etter det vidunderliges hvite tråd. At vi dør og blir til noe nytt. At dette er det evige kretsløp. Eller noe annet. Mine bål brenner helt andre steder. Alle disse ordene. For i dette skal vi leve våre liv. Jeg tror på brødkurven. Den harde, lilla underdelen med et svart stoff oppi. Melet som fester seg til det og ikke går bort før jeg vrenger det av og legger det i vaskemaskinen med andre mørke klær. Lukten av nystekte rundstykker idet jeg setter brødkurven fra meg. Jeg tror på stankelbein. De tynne, trådliknende beina. Kroppen et knappenålshode. Vingene nesten usynlige. Oppetter dørkarmen skal den. Jeg legger hånden over, griper rundt den. Kjenner den lette myggskapningen mot huden. Den spreller. Det plutselige mørket. Den trange håndhulen. Er sikkert redd. Men det er ikke nødvendig. Jeg åpner verandadøren og kaster den fra meg. Ser den lande i gresset. Dugg på stråene. Lav morgensol. Jeg tror på savn. Å kjenne på det hele tiden, men likevel klare å leve et virksomt liv nå. Å plukke en løvetann på vei til matbutikken og glede seg over den, for eksempel. Se den hvite melkesaften piple ut av stilken. Bli stående og se på denne lysende gule blomsten med tungekroner rundt hele blomsterkorgen. Plutselig huske hvordan det var. At når løvetannen blomstret, sendte mor og far kyrne på beite i utmarka. Og jeg som alltid syntes det var så trist. At de forsvant lykkelige fra innhegningen vår. Som om de egentlig lengtet etter noe annet enn det vi kunne gi dem. Smile litt av det hele nå. Kaste løvetannen fra meg. Rusle bort til gangstien. Følge den videre ned den bratte bakken ved Marienlyst skole. Skolegården er full av lekende barn. Noen er også på lekeplassen på den andre siden. Sikkert friminutt. Jeg tror på Lena.

– Hvorfor heter katten din Lasarus? spør jeg.

Det er tidlig mars. Lena sitter i sofaen min og drikker saft.

– Fordi mamma og pappa bestemte det, svarer hun.

– Tror de på Gud?

– Gud?

– Har du ikke hørt om Gud?

– Jo, jo. Det er han som bor ved Bleiken stasjon. Som har den nissen som henger ut av vinduet.

– Nissen?

– Han har tatt den inn nå, da. Vi så det forrige helg da vi kjørte til hytta, pappa og jeg.

– Lasarus sto opp fra de døde, sier jeg.

– Hva da?

– Lasarus. Han var død. Og så ble han levende.

– Nei. Lasarus var kattunge. Og nå er hun stor.

Samme kveld ringer Lena på igjen. Hun står der i den lille gangen min med pysjamasen på.

– Men. Er du våken nå? spør jeg.

– Jeg skal hilse fra mamma og pappa og si at de liker rock og metalmusikk, svarer hun.

– Gjør de?

– Det er derfor Lazarus med z heter Lazarus med z.

– Er det navnet på en sang?

– Nei. Et band. Sånn.

Og så begynner hun å slenge med hodet. Det brune håret blir kastet rundt. Lik en takvifte.

– Så det er ikke Gud, sier hun og tar et steg til siden.

– Nei, det er nok ikke det, da, svarer jeg.

– Natta!

Eller første gang hun er inne hos meg på saft. Det er en måned tidligere. En kald dag i februar. Lena og foreldrene har bodd i blokka siden januar.

– Hvorfor heter du Agnes? spør hun.

– Hvorfor jeg heter Agnes? svarer jeg og løfter kaffekoppen uten å drikke av den.