AV SAMME FORFATTER

En del av historien (roman, Tiden 2009)

Det bestandige (roman, Tiden 2013)

Tre Jo Nesbø og et båtsportkart (fortellinger, Tiden 2014)

Ingen ting her (boksingel, 2016)

Bernard banker på (roman, 2018)

Halvparten meg, halvparten deg (roman, 2019)

Hilsen oss (roman, 2020)

Paulsen i fjerde (roman, 2021)

Så vanskelig og så ufattelig enkelt (roman, 2022)

Sanger fra trær (roman, 2023)

Blindernveien 4 (roman, 2024)

Ellen Mari Thelle

Husker dere?

F°553

Flamme Forlag . Oslo . 2025

© 2025 Flamme Forlag

www.flammeforlag.no

1. utgave, 1. opplag 2025

Design og ombrekk: Aslak Gurholt (Yokoland)

Elektronisk tilrettelegging: Have a Book

ISBN 978-82-8288-634-5 (ePub)

Materialet i denne utgivelsen er vernet etter åndsverkloven. Det er derfor ikke tillatt å kopiere, avfotografere eller på annen måte gjengi eller overføre hele eller deler av utgivelsens innhold uten at det er hjemlet i lov, eller følger av avtale med Kopinor. Enhver bruk av hele eller deler av utgivelsen som input eller som treningskorpus i generative modeller som kan skape tekst, bilder, film, lyd eller annet innhold og uttrykk er ikke tillatt uten særskilt avtale med rettighetshaverne. Bruk av utgivelsens materiale i strid med lov eller avtale kan føre til inndragning, erstatningsansvar og straff i form av bøter eller fengsel.

Papiret i Flamme Forlags bøker er hentet fra bærekraftig skogsvirke. Ingen av forlagets produkter bidrar til avskoging eller forringelse av skog. Flamme Forlag arbeider for å redusere miljøbelastningen fra ⁠våre bøker så mye som mulig. Les mer om Flamme Forlags miljøarbeid ved å scanne QR-koden:

Til mine fem. Verden er lys og mørk.

Husker dere Zakopia? Det hemmelige stedet bak garasjen i Langgården, der vi bodde før. Akkurat her er det en liten lund av løvtrær. Mest rogn og lind. En og annen ask og eik. Følger dere stien langsetter den ene av garasjens langvegger, kommer dere rett på en slags åpning i denne skogen. En tynn gren på venstre side fungerer som døråpner. Når dere bøyer den tre ganger mot bakken og deretter sier Zakopia, slipper dere inn og kan vandre rundt der, krokbøyde på hardtrampet jord, løfte pinner eller steiner, kaste dem videre innover, leke blant et virvar av busker, grener, stammer og små forhøyninger. Å ha et sånt sted når man er fire år, fem år, seks år. Å kunne rusle rundt under alle disse trekronene. Det blå og grå så vidt synlig langt der oppe. En verden i verden.

Husker dere Melvin? En stor, svart, strihåret gris som bodde i stallen på Modum. Den snøfter, slik griser skal, men er uvanlig tjukk og lat. Det er så vidt den kommer seg opp av bolet av treflis, der den liker å ligge. Men så er det jo ikke den vi egentlig kommer for å besøke. Det er alle de søte, brune, hvite og svarte marsvinene som bor i et rom lenger bort vi skal klappe og kose med. Kanskje Melvin er fullt klar over dette og dermed ikke vil gi oss mer enn det som er ytterst nødvendig. Noen snøft, et vink med hodet, en langsom marsj over spon og lort.

Husker dere det lille trappetrinnet opp til badet i leiligheten i Erika Nissens gate? Den hadde opprinnelig ikke hatt noe bad, så da behovet på et eller annet tidspunkt oppsto, hadde en tidligere eier hevet gulvet i et avlangt kott såpass mye at et trappetrinn var nødvendig for å komme seg inn uten for mye anstrengelse. På dette lille badet, én meter bredt, halvannen meter dypt, er det akkurat plass til en vask med speil og et lite underskap, deretter et smalt toalett, og forbi det igjen, et trangt dusjkabinett. Vaskemaskinen må stå på kjøkkenet.

Når vi kjøper leiligheten, er flisene på badet lyserosa med blomsterdekor. Disse maler vi over. Gulvet er av gul linoleum. Det virker tett, så vi gjør ikke noe med det. Det er et slitsomt bad. Men trappen opp er morsom. Særlig når man er i krabbealder. Til å begynne med er trinnet Mount Everest. Men en dag knekker dere koden. Små hender finner dørstokken, trekker en myk barnekropp opp. Ett og ett bein løftes, tær og knær skyver fra, og vips er dere inne. Verre er det da å komme seg ned igjen. Den enorme gleden der dere sitter på det gule badegulvet og smiler, armene hevet, hender som like etter klasker mot magen, mot lårene, munnen åpen, lyse lyder ut av det nesten tannløse gliset, øyne som lyser: Denne spontane gleden blir straks erstattet av bunnløs fortvilelse. For hvordan komme seg ned? Men det går bra. Vi voksne må bare bort til dette redde, hjelpeløse barnet, kysse det, hviske noen fine ord. Det er ikke farlig, Hanne. Dette klarer du, Nora. Og deretter vise hvordan det skal gjøres. At det ikke er noe vanskelig. Enten så må du snu deg rundt og rygge ned med beina først. Eller så er det bare å legge seg på magen og ake ned. Så kontrollert som mulig. Ikke dunke pannen eller nesen i gulvet idet kroppen går inn for landing. Bare skli ned. Som en pingvin.

Husker dere grantreet som velter i Torshovparken den vinteren som er så lang og kald? Den første snøen kommer på Halloween. Den smelter riktignok i løpet av noen dager. Så følger en kald og snøfattig november og desember. Men på kvelden på nyttårsaften begynner snøen å lave ned igjen. Store, tunge filler. Vi går til parken like før midnatt. Rakettene skytes opp mot den lave, grå himmelen. Lyser den opp i grønne, røde, oransje, blå og lilla blaff mens snøen fortsetter å dale, gjennom resten av den natten, inn i det nye året, og også hele neste dag og påfølgende natt. Men så stopper det. En eller annen gang i løpet av morgentimene.

Når vi våkner, er himmelen klar og blå, og det er tjue minus. Isroser i alle vinduer. Iskalde gulv. Kulden presser seg oppover leggene våre, setter seg i kroppene. Vi får vondt i anklene, i hendene, i ryggen, fyrer i peisen på kjøkkenet morgen og kveld, flytter stoler inn der og sitter foran flammene mens vi spiller kort, drikker te og prater. Vi fyller varmeflasker om kveldene og legger dem i sengene, har pledd over vinterdynene, trekker ullsokker på føttene, sover oss gjennom de kalde nettene og fryder oss over den første, milde dagen i begynnelsen av mars, som kommer med sol, bare fortau og håp om at vinteren er over for denne gang. Men så kommer kulden tilbake, i helgen før påskeferien. Et inferno av piskende hvitt. Trær velter, også det store grantreet i Torshovparken, like ved den lille hesten. Vi drar for å se på det. Dette nye i verden. Stort og svart mot alt det hvite. Jeg tar noen bilder. Så går vi på biblioteket. Låner noen filmer og bøker. Drar hjem og lager pizza, ser på tv, spiser lørdagsgodt. Neste dag er bildørene frosset fast. Det er kulde opp av gulvet igjen. Vi må hente mer ved fra boden i kjelleren, fyre opp, legge oss i kalde senger. Noen dager senere kjører vi forbi parken. Vi kan se at grantreet er sagd opp og båret vekk. Tilbake finnes et teppe av barnåler på snøen, et hull i bakken og et tomrom som lyset har fylt.

Husker dere søppelbilen? Det er vinter i Erika Nissens gate. Silje er sju år, Hanne fire og Nora bare seks måneder. Hele helgen snør det. Måkebilen feier gjennom bakgården søndag morgen. Legger all snøen i en diger haug mellom søppelskurene, på plassen utenfor leiligheten vår. Vi begynner å lage en snøhule i den ene delen av haugen etter lunsj. Graver ganger. Ovenfra og ned. Fra baksiden. Etter hvert må jeg inn. Nora har sovet i vognen i flere timer, men er nå våken og skal ha mat. Dere to eldste og pappa holder på i et par timer til. Det er alltid så stille når det snør.

Etter å ha gitt Nora maisgrøt lager jeg kakao, fyller en stor termos, kommer ned med den til dere. Tre kopper. Kjeks i en plastbolle.

Hele resten av ettermiddagen er dere røde i kinnene. Og håret lukter snø. Men før kveldsmat er det vasketid. Snølukten skylles ut. Blir erstattet av en mild eplelukt. Så er det på med pysj, deretter litt kveldsmat, og oppi sengene med dere.

Neste morgen må vi tidlig opp. Silje begynner åtte på mandager. Pappa går i dusjen mens jeg gjør i stand frokost. Silje og Hanne, dere kommer tuslende etter hvert. Setter dere ved kjøkkenbordet. Spiser en skive. Drikker melk. Jeg lager matpakker. Nora sitter i vippestolen og tygger på en leke. Den hvite og svarte gummiringen med en rød kule på.

– Har dere sett om snøhulen fortsatt er der? spør jeg.

– Snøhulen! sier Silje, reiser seg og går bort til vinduet. – Jeg ser den.

Hun peker.

Hanne reiser seg, står på stolen.

– Jeg også, sier hun og setter seg igjen.

Hun er alltid mer morgentrøtt enn Silje.

– Kan jeg gå ut? spør Silje.

– Er du ferdig, da?

Hun peker på den tomme tallerkenen sin.

– Ok. Men du må pusse tennene og pakke sekken først.

– Ja!

Hun løper ut i gangen, smetter inn på badet, pusser tenner, børster håret. Så går hun inn på rommet sitt. Like etter hører jeg henne i gangen.

– Dressen er fortsatt våt, roper hun.

Jeg rusler bort til henne. Kjenner på den lilla og hvite dressen.

– Bare litt nederst, svarer jeg. – Det går bra.

– Sikker?

– Ja. Eller kan du ta den grønne og blå og rosa.

– Nei da.

Hun trekker dressen på seg. Over ullbuksen og strikkegenseren. Tar på hals og lue. Snører på seg vinterskoene.

– Hvor er vottene?

– Sikkert på badet.

Det er fortsatt tjue minutter til pappa først skal følge Hanne til barnehagen, deretter Silje til skolen. Han sitter ved siden av Hanne og spiser to skiver med smør, skinke og majones.

Silje går inn på badet. Finner vottene på den lille kommoden innunder vasken.

– De er tørre, sier hun og tar dem på.

– Kos deg, svarer jeg, klemmer. – Og ha en fin dag på skolen i dag.

– Ha det.

Hun låser opp ytterdøren, snur seg, smiler.

Jeg tenker på denne gleden. Av å ha noe man har lagd, som nesten ingen andre vet om. Alle drømmer som finnes i en snøhule. At man kanskje kan sove der en natt. Lage en seng. Ta med sovepose, liggeunderlag, tepper, stearinlys. Spise sjokolade før man legger seg. Spise snø hvis man blir tørst midt på natten. At månen lyser over deg natten gjennom der du ligger midt inni et fjell av snø og kulde.

Mens pappa pusser tenner, hører jeg plutselig søppelbilen. Den kommer fort. Bremser utenfor kjøkkenvinduene våre, før den begynner å rygge. Mot den enorme snøhaugen. Noe den jo alltid gjør, for at den skal kunne klare å snu og kjøre ut igjen samme vei.

Søppelbilen, tenker jeg først, uten å fatte sammenhengen. Men så kommer en lammende kulde skytende opp gjennom kroppen, helt nede fra tærne.

– Tore! skriker jeg. – Det er søppelbilen!

Han kommer løpende ut. Jeg peker frenetisk mot ytterdøren.

– Vi må ut! roper jeg.

Men han løper mot kjøkkenvinduene. Smeller det opp og brøler: SILJE!

Kraften i stemmen. Jeg har aldri hørt den lyden før.

Jeg løper nedover trappene. I bare tøfler. Hører fortsatt ryggesensoren til søppelbilen. Det går så sakte. Beina mine. De bærer meg ikke. Og jeg vet jo, at sjåføren ikke kan vite, at under all den vakre, hvite snøen, ligger et barn og leker i et virvar av ganger.

På de få sekundene det tar å løpe ned til utgangsdøren, rekker jeg å se det hele for meg. Hvordan den enorme bilen rygger inn i haugen. Hulegangene raser sammen. De store hjulene triller over et forsvarsløst barn. Knuser det. Død på stedet. Silje kjenner ingenting. Den eneste trøsten. Det går for fort. Ambulansen. Å gi fra meg et dødt barn. Kroppen fremdeles varm. Den lille, hvite kisten i kirken en ukes tid senere. Alle blomstene. Alle menneskene. Lyden i kirkerommet. Av fortapelse.

Idet jeg slenger døren opp og farer ut, ser jeg Silje.

Hun står lent helt inntil det ene søppelskuret.

Jeg vifter frenetisk med den ene hånden mot sjåføren. Får heldigvis blikkontakt. Ansiktsuttrykket mitt. Han skjønner umiddelbart at det er noe, og stopper. Så vinker jeg Silje til meg, rekker armene mot henne og tar henne imot.

– Silje, Silje, sier jeg og løfter henne opp.

Hun gråter.

– Ble du redd? spør jeg.

Hun nikker.

– Jeg også.

Stemmen min skjelver.

– Trodde du at du skulle dø?

Hun nikker igjen.

– Men så hørte du kanskje pappa?

– Ja.

Det blinker i den kalde snøen. I buskene bortover. På søppelskurene. Jeg gir tegn til sjåføren i søppelbilen at alt er i orden. Han starter opp bilen igjen, rygger en meter eller to inn i snøhaugen. Pappa har også kommet ned nå. Står i døråpningen. Løfter Silje opp. Bærer henne opp trappene. Inn i leiligheten.

Hanne står i gangen med Nora i armene.

– Hva skjedde? spør hun.

– Takk, Hanne, sier jeg og går mot henne, kysser henne på pannen og tar Nora.

– Søppelbilen, sier pappa. – Den begynte å rygge mot snøhulen.

– Oi, sier Hanne.

– Ja, svarer pappa. – Men heldigvis gjorde Silje alt riktig.

Silje setter seg på skohyllen.

– Ble du redd? spør Hanne.

Silje nikker.

– Vi kan jo heller skli oppå snøhaugen, foreslår Hanne.

Silje nikker igjen.

– Med akemattene, svarer hun.

– Frolga.

Silje smiler.

– Hvem fant på at de skulle hete Frolga, egentlig? spør hun.

– Sikkert du, svarer Hanne.

Silje reiser seg.

– Sekken min, sier hun og ser seg rundt.

– Kanskje den er nede, foreslår pappa. – Ved barnevognen.

Hun går ut i gangen, titter ned.

– Den er der.