Therese Lund Stathatos

Det sjette
barnet var
en gutt

Roman

Fair Forlag

THERESE LUND STATHATOS Fair Forlag AS

0370 Oslo

www.fairforlag.no

© Fair Forlag AS

© Therese Lund Stathatos

ISBN: 978-82-8297-077-8

Omslagsillustrasjon: Andrea Ferkingstad

Tilrettelagt for e-bok: Type-it AS, Trondheim

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverklovens bestemmelser. Uten spesiell avtale med Fair Forlag AS er kopiering kun tillat i den utstrekning det er hjemmel i loven eller gjennom avtale med Kopinor. Enhver utnyttelse i strid med loven eller avtale kan medføre erstatningsansvar, inndragning eller kan straffes med bøter eller fengsel.

Til mamma og pappa

ET VERKENDE SÅR

Kari visste at bygdefolket pratet om henne.

Da Sladre-Else sa: «Når gaupa dauer, dauer a Kari», fór et voldsomt vindkast gjennom bygda. Bygdefolket tiet. Kari kommenterte ikke saken, men en og annen natt kunne hun høre Sladre-Elses ord runge over fossestryket, for sagnet besto. Ble du venn med ei gaupe, ville gaupa ta deg med i døden.

Det gikk rykter om at ei stor gaupe holdt til der oppe, at den hadde vært der lenge, men ingen husket lenger hvem som hadde sett den. I 1920 var det ikke mange gauper igjen i Østerdalen, og gauper var sky, viste seg sjelden i åpent lende. Til tross for skuddpremien som fristet, var det få jegere som våget seg dit, for det var farlig å jakte der, vannmassene buldret dypt og truende, rev med seg kvist og stein. En jeger ble sugd ned i fossen i en kulp som ingen bunn hadde. Siden hadde ingen sett ham. Nei, da var det tryggere å gå på jakt der Vårherre var mildere.

På vinternettene var mørket så tykt at man kunne skjære i det, og ingen så rett på sola om vinteren, for da ble man trollbundet. I fossen satt fossegrimen, sa de eldste. Han hadde lært to spellemenn å spille fele, men ingen spellemann hadde sett ham, med unntak av en tussete olding som påsto at fossegrimen hadde han da visselig sett i sine yngre dager.

Kari bodde ved fossestryket i Gaupedalen, i ei lita stue med torv på taket. En ovn sto i et hjørne. Midt i rommet sto et bord og fire trestoler. Langs en vegg sto en benk med puter på. Langs en annen vegg sto ei bokhylle. Bygdefolket kunne ikke fatte hvordan et kvinnfolk ved et fossestryk kunne ha så mange bøker.

På begge sider av stryket lå furuskog og skrenter med små og store steiner. Landskapet åpnet seg der stua lå, en fin plass med markblomster og lange grønne gresstuster, så åpen at vinden til tider kunne bli svært så kraftig.

Navnet kom fra en tid da det fremdeles var mange gauper i dalen og jegerne var ute med gevær, fotsaks og gift for å få has på dem. Kari hadde bodd et år i stua, men hadde ikke fortalt hvor hun kom fra, hvorfor hun hadde bosatt seg i den ugjestmilde villmarka. Av og til kom en omstreifende ulv luskende fra Sverige.

Fossestryket munnet ut i Trollsjøen. Bygdas innbyggere unngikk vannet, men Kari var ikke redd. Hun likte å hvile ved sjøen mens kråkene sirklet over henne. Hun lukket øynene og lyttet til trollene som løftet opp trestammer og brølte, til jutulens gigantiske steg over Østerdalen.

På de milde sommerkveldene satt hun utenfor stua. Et og annet rådyr kikket frem, grasiøs med blanke, svarte øyne. Rådyrene var alltid på flukt, forsvant raskt inn mellom trærne igjen. En rev pleide å krysse tunet i skumringen. Luringen. Reven ble fremstilt som slu i eventyrene, men hun hadde aldri skjønt hvorfor, vakker som den var, med den store, bustete halen. I sommerlyset plukket hun blomster og pyntet den lille stua. Hun hentet vann i brønnen. De som hadde drukket av det friske, gode vannet, kjente hvor godt det gjorde dem. På sensommeren plukket hun saftige molter og blåbær. Hun hadde lært å fiske, halte inn den ene ørreten etter den andre, men mislikte å sløye, dra ut de illeluktende innvollene. I skjulet sto et gevær, men hun jaktet aldri.

Kari var tjueni år gammel. Ikke til å forstå seg på den kvinnen, hadde hun hørt folk si. Et kvinnfolk med vettet i behold ville ikke finne på å bosette seg på den avsidesliggende plassen. Gamle Johan hadde bodd i stua, men han hadde ikke vært riktig vel bevart, hadde hatt skittent grått hår og skjegg, ført lange samtaler med seg selv og dyrene. Han hadde snakket med gaupa, sa han, men alle visste at han vrøvlet fælt. Han hadde pratet med fossegrimen også, påsto han. Mot slutten av livet hadde han knapt klart å gå. Det siste han gjorde, var å pisse blod.

En sen kveld da stjernene blinket, fikk Kari øye på en skygge som snek seg rundt veggene. Var det et dyr, eller var det budeia som hadde gått ned i ei myr med ku og sønn for mange år siden? Balder-hunden bjeffet, Eilert-katten skjøt rygg.

Det fantes noe der oppe på toppen av stryket som gjorde henne urolig, som kalte på henne. En dag da lufta var uvanlig skarp, kløyv hun oppover skrenten, balanserte på steinene sammen med Balder. Hun tråkket på røtter og kongler, klatret over steinrøyser. Kråker fløy i ring høyt oppe i lufta, klare til å stupe ned på noe hun ikke kunne se. Balder ble borte mellom busker og kratt. Hun ålte seg forbi krattet, fikk øye på ham, han sto fastfrosset med busten rett til værs, spent som en stålfjær, knurret mot ura.

Kari rygget, falt over en rot, reiste seg igjen.

Det var ei slurvete laget felle. Hun hadde aldri sett noe lignende. Ei gaupe satt fast, en hann, pustet så vidt. Den rødlige lyse pelsen var våt og skitten, øynene smale. Åtet var borte. Halvråtne stokker hadde holdt det som måtte være slagstokken, oppe, men gaupa kunne ikke ha stått akkurat der stokken traff. Den hadde bommet. En skam, slurve slik med livet, gjøre det til en stygg og smertefull tilfeldighet. Jegerne i dalen gjorde hva de kunne for at dyrene ikke skulle lide i jakten, men ikke eieren av denne søppelfella.

Balder gneldret. Hun hysjet på ham.

Rester av en avbrukket kvist stakk ut fra slagstokken, den hadde boret seg inn i gaupas hofte. Gaupa snerret, men hodet sank ned på ura igjen.

Hun ble fylt av et voldsomt raseri. Kunne gaupa reddes, eller måtte den avlives? I skjulet sto geværet, men hun hadde aldri brukt det.

En kvist knakk. Hun rykket til, redd for at de uansvarlige jegerne var kommet tilbake, men ingen viste seg. Hun snakket rolig til gaupa, håpet at det ikke var ulv i området eller en sprek hann som ønsket å ta over reviret. Kråkene hadde fløyet sin vei, men de ville vende tilbake. Kråker kom alltid tilbake.

Hun falt i skråningen på vei ned, kom seg på beina igjen. Rullesteinene løsnet, raste ned i vannet og truet med å dra henne med seg. Hun klarte å bremse, fortsatte nedstigningen, hentet et omslag av torvmose, en sag, noen kjøttbiter og vann, turte ikke å hente vann i de strie fossestrømmene. Balder fikk ikke være med opp igjen. Gaupa ville bli urolig. Hun holdt hundens hode mellom hendene og kysset ham på snuta. Han ruslet bort til filten sin.

Hun klatret opp skrenten igjen, skjøv busker og kratt til side, hev etter pusten, men stoppet ikke for å hvile. Kråkene fulgte med fra tretoppene. Hun veivet med armene. Det luktet råtten pels. Hun fryktet at såret under kvisten var stygt.

Gaupa rørte seg ikke da hun kom tilbake. Hun gruet seg, hadde aldri vært noen kløpper med sagen – ingen feil nå, ikke skjelve, konsentrer deg, kom igjen, du klarer det! Hun trakk pusten, satte sagtennene mot kvisten. Sagde med jevne, forsiktige bevegelser. Gaupa skrek. Skriket skar seg inn i hjertet hennes. Det rant stinkende gul verk fra såret der kvisten hadde stått.

Hun sagde forsiktig av tømmerstokken mens hun småsnakket til kattedyret.

Gaupa klynket da Kari la på torvmosen. Om hun bare kunne ha omfavnet ham, lagt hodet hans i fanget, strøket ham over pelsen, men gauper hadde spisse hjørnetenner, uhyre sterke kjever.

Hun lot ham hvile litt før hun la kjøtt og vann foran gaupa, fortsatte å snakke beroligende til ham. «Spis», hvisket hun. «Spis!» Men gaupa verken spiste eller drakk.

PUSTENS TYNGDE

Det var tungt å puste, tungt å leve.

Han hadde stått høyt der oppe ved fossestryket. Når mørket la seg over skog og stryk, lå han på lur, smøg seg fremover, sirklet inn byttet, drepte det med et bitt i strupen eller over nakken.

Han hadde aldri latt seg lure.

Hvordan kunne han gå i tobeiningenes felle? Kanskje fordi han aldri hadde sett ei felle som lignet på denne, men hvem var denne tobeiningen som hadde lagt mat og drikke foran ham? Øynene hennes var sorgfulle, som om hun ba om forståelse for at hun var der. Han fryktet tobeiningene, men denne tobeiningen berørte noe i ham, en velvilje som om hun var en annen skapning enn en tobeining. Det var sorg i øynene hennes. Hun hadde gitt ham mat og drikke, men kunne hun bli hans venn? Tobeiningene var hans verste fiender. Aldri hadde en tobeining forøkt å redde livet hans. Tobeiningene drepte gauper, så hva ville hun? Kunne han stole på henne?

Han gjorde en kraftanstrengelse, forsøkte å løfte hodet. Hadde ikke krefter til å drikke. Skulle et annet dyr, sprekere enn ham, ta over reviret? Kråkene ble stadig flere, sirklet over ham igjen, han visste hva det betydde. Han forsøkte å løfte hodet en gang til, drikke litt.

EN FRELSER

Hun var tilbake med mer torvmose og kjøttbiter, ville rope høyt av glede, for gaupa hadde drukket vann.

«Drikk mer vann. Og spis. Vær så snill. Spis!»

Gaupa snudde hodet og møtte blikket hennes. En bølge av godhet strømmet fra ham til henne. Så var det hele over.

De neste dagene og nettene var hun stadig oppe hos gaupa for å pleie den. Skiftet omslag på såret, hvisket «Sssst, lille venn, sssst» når han freste. Han roet seg, før han på ny freste mot henne. Hun unngikk de skarpe tennene.

Kari klatret ned til stua, sørget for at Balder og Eilert fikk mat, slapp dem ut en liten stund. Balder gjødde, klaget over at han ikke fikk være med opp til gaupa. Hun stengte Balder inne etter luftinga. Eilert klarte seg selv. Hun hørte Balder krafse på innsiden av døra, gjø utålmodig.

Hun hadde rasket med seg to tepper, la det ene over gaupa, la seg på det andre, sov noen timer ved de halvråtne stokkene. Våknet av at hun frøs, kroppen var øm av den ujevne bakken. Hun lyttet til det buldrende fossestryket, en hubros rop, den skarpe pipingen fra en rev.

Snart ville hun gå tom for kjøtt. Hun kunne ikke ta seg ned til landhandelen, kunne ikke la gaupa være alene for lenge av gangen. Måtte hun gå på jakt for første gang i sitt liv med et gevær hun ikke kunne håndtere? Dag og natt gled over i hverandre. Hun vendte seg til mørket, lå under stjernehimmelen med gaupa ved sin side.

Den tredje dagen – eller var det den fjerde – var hun nede i stua og hentet det siste kjøttet.

Etter en kort luftetur med Balder skyndte hun seg opp skrenten igjen, skled på en stein, men holdt seg på beina. Hun satte opp farten, hoppet over ei lita grop, tråkket over noen gamle røtter. Gaupa var borte. Hun seg ned på bakken, kjente hvor uendelig sliten hun var.

Såret i gaupas hofte kunne ikke ha grodd. Hun hadde sett slike sår før, visste at det ville begynne å stinke med gulgrønn, rennende verk. Så skadet som gaupa var nå, ville den tape enhver kamp. Kråker eller skjærer kunne hakke i såret, svineriet ville blusse opp igjen, og gaupa ville dø.

Hun klatret ned til stua, satte seg ved ovnen. Balder la hodet i fanget hennes. Til slutt sovnet hun i stolen.

Neste dag dro hun ned til landhandelen. Hun fortalte ingen om gaupa.

EN KVINNE FRA BYEN

Kari ble møtt med både velvilje og mistro i bygda. Helbredelse av sykdommer og alskens skavanker med urter og røtter var gjenstand for ivrige diskusjoner på kirkebakken. Men ble livet for krevende for en stakkar, da Tømmer-Lars ble rar og glemsk, da Astri-jenta forsøkte å bli gravid, da Tollekniv-Olav skalv så fælt på hendene at han ikke klarte å løfte så mye som en kaffekopp, var det henne småkårsfolket tydde til. Ikke uten en viss skepsis. Ingen følte seg trygge der oppe ved fossestryket. Noen mente det spøkte der. Andre var redde for gaupa som fantes, eller ikke fantes.

Sladre-Else ruslet omkring på markedet, pratet om løst og fast, holdt seg inne med kramkaren som fortalte historier fra nabobygdene. Mange lyttet til henne. Noen lo, men ordene besto.

Kari gned en urtesalve på Astri-jentas mage, og ikke lenge etter ble hun gravid. Hun la et grøtomslag på Tollekniv-Olavs hender, og han fikk med seg kamillete. Han sluttet å skjelve på hendene. Tømmer-Lars’ glemsel kunne hun ikke gjøre noe med. Hun anbefalte doktoren. De velvillige pekte på dette i samtalene om henne, for en kvakksalver ville ikke ha anbefalt legevitenskapen.

Kari ble innskrevet i kirkebøkene, siterte dikt og bibel, og presten lot seg imponere til tross for at hun hadde forsøkt å erstatte Gud og vitenskap med urter. Hun hadde ikke mange venner, men var blitt godt mottatt av familien på Henrik-gården. Henrik og broren, Åge, hadde snekret møblene til stua hennes.

Takket være Henrik og kona hans, Inga, levde hun.

Kari hadde kommet nedover bygdeveien året før – i 1919 – da en mannevond okse dukket opp. Det digre dyret hadde stått tjoret, men hadde slitt seg. Oksen fnyste, skrapte med kloven i grusveien. Hun hadde løpt alt hun kunne. Det hardtarbeidende ekteparet på Henrik-gården åpnet grinda, til tross for at de fryktet at den rasende oksen ville stange i stykker skigrend og redskap, stabbur og do, men dyret fortsatte i full fart nedover veien. Det var et mirakel at gårdsdrengene fikk tak i oksen, så ingen kom til skade.

Etter den dagen var ungene redde for å gå forbi storgården. Skoleveien ble aldri den samme.

Kari hadde fått kaffe av Inga, tok minstedattera Henriette på fanget, ble paff da den vakre jenta lugget henne, men hun kommenterte det ikke.

Hun kunne ikke glemme mørket i jentas blikk.

Året var 1920. Inga skulle føde igjen. Mørkegrå skyer sprøytet snø på bakken. Skrikene løftet seg over den langstrakte, trange dalen omgitt av bratte åssider og åser med mykere former der gårdene lå, over snødekket granskog som strakte seg utover store områder, over furuskoger i bergene og innsjøer som hadde frosset. Skrikene løftet seg over selveste Jutulhogget i Øvre Rendal, en kløft i en forrevet fjellrygg, full av sagn og bygdefolkets fantasi.

Hun bladde i et fotoalbum, berørte bildene med fingrene. Et kyss til dem som ikke fantes mer. En tåre for alt hun ikke ønsket å huske.

KRÅKA PÅ TUNET

Henrik hadde spurt Kari om Inga ville nedkomme med en sønn. Det var sent på året i 1919.

«Å trur du?» spurte Henrik.

«Jeg vet ikke, men jeg håper Inga får en lett fødsel. Jeg ønsker dere lykke til. Om det er noe jeg kan være behjelpelig med, så la meg få vite det.»

«A Berit svigerinne hjælp øss, men takk som spurde.»

Ei kråke hoppet rundt på tunet. «Skyt svineriet», sa folk. «Kråka bringer ulykke!»

Ingen på Henrik-gården ville skyte kråka. Den hadde vært der for lenge. Det var verre med den frekke skjæra som stadig vekk banket på stuevinduet, et varsel om død og fordervelse, men de skjøt ikke den heller. Skaperen ville ikke straffe skjære eller kråke, men han kunne få straffen. Han hadde syndet mot Gud og mennesker.

Helvetes kvinnfolk. Bortskjemt «flyfille», men vakker med en himmelsk kropp. Han burde ha sagt nei, men han hadde glemt livet på gården og ungen som var på vei, hadde lagt seg på benken i koia med det unge, flotte kvinnfolket, kåt som en unggutt. Han ba Skaperen om tilgivelse da han så Inga vagge rundt på tunet med den store magen.

Tre døtre hadde fått leve, to døtre var dødfødte. Inga var sterk i never og lår, men livmora satte seg til motverge hver gang en unge skulle møte livet. Riene ville ingen ende ta.

Inga skrek idet underlivet revnet. Blodet fosset. Henrik sto på gårdsplassen. Mannfolk skulle ikke overvære barsel. Svetten silte i det firskårne, pene ansiktet. Det var han som var skyld i elendigheten. Han burde ha besinnet seg, men når han lå inntil Inga i den trange senga, reiste jævelen seg, og han tok for seg.

«Nå er je med små att», hadde Inga sagt da det var over. Henrik var glad i jentene sine, Anna, Reidunn og lille

Henriette, som attpåtil var oppkalt etter ham. Et penere barn fantes ikke i Gaupedalen, kanskje ikke i hele Norges land. Det burde være stas med jenta, men hun sparket dem på skinnleggen, dro Mosen, gårdskatten, i halen og lagde et forferdelig lurveleven, men Henrik var så svak for Henriette at det meste ble tilgitt. Hun lignet mor hans, som hadde vært så god og mild da han var liten, men ble lumsk og truende etter hvert.

Han gruet seg til Henriette skulle begynne på skolen. Det var umulig å vite hva hun kunne finne på. Læreren kunne utvise jenta. Et slikt rykte ville han ikke ha på seg.

Han ga ikke slipp på drømmen om en sønn som skulle følge ham inn i skogene, til de strie elvene og innsjøene der de kunne fiske, slik Åge bror og han hadde gjort sammen med faren. Han kikket opp på karene som arbeidet på jordene, på muskler som glinset av svette.

Og der, med en ljå, var sønnen hans. En kraftkar med et godt smil. I skogen skulle far og sønn blinke trærne som skulle felles.

Fløtinga sto for tur. Tømmerstokkene skulle transporteres nedover vassdrag og sjøer til sagbruket. Sønnen viste fløterne hva de måtte passe på, løse tømmerflokene i elvene, ikke gli og falle i vannet – «Hoill dø på beina!» – samle tømmeret om ei helle sprakk, passe opp for styggværet, være oppmerksomme på understrømningene. Han skulle bli en leder det sto respekt av, for sterke karer hadde kommet til bygda for å tjene noen slanter. Rallarene ble aldri lenge på et sted, men arbeide kunne de, unnet seg kvinnehud og en dram når dagens arbeid var over. Sønnen skulle jobbe like godt med arbeiderne fra Gaupedalen som med rallarene, være en fin kar, bli godt likt. Inga skulle nedkomme med en velskapt guttunge denne gangen, til tross for utskeielsene som hadde tatt fra ham nattesøvnen. Gud kunne ikke nekte ham det. Han hadde mistet far sin.

SKRIKET PÅ HUSMANNSPLASSEN

Henrik var født på en husmannsplass. Faren hjalp storbonden i onna, hogg trær i storbondens skoger. Ikke noe tre var for stort for ham, men han snakket aldri om det. Arbeidet utgjorde en del av leia, men det var sjelden de hadde noe å rutte med.

Faren hadde to kyr og åtte sauer, hadde lov til å sanke einer, lyng og løv for eget bruk. Han var en kraftig, høy kar, giftet seg med et kvinnfolk som hadde vokst opp på en husmannsplass, hun også. Øynene hennes var som tatt fra himmelen, store og klare, håret var nøttebrunt og tykt. Mannfolkene sendte det fagre kvinnfolket lange blikk. Kvinnfolkene mente hun var for vakker for denne verden.

Henrik hadde et vagt minne om at mora tok Åge bror og ham i armene, fortalte eventyr om rev og bjørn, vogget dem i søvn. Et godt og trygt hjem for to små gutter. Og slik ville det ha fortsatt om Skaperen hadde vært mildere mot fattigfolk. Men så begynte moras blikk å forandre seg, det ble tomt og mismodig. Henrik ble kald i kroppen når hun satte øynene i ham. En natt våknet han av lyder nede på kjøkkenet. Han listet seg bort til lemmen, åpnet den på gløtt, fikk et glimt av mora som subbet rundt på kjøkkenet i bare nattkledet. Hun hvisket til seg selv. Han skyndte seg tilbake til sengebenken. Åge bror spurte ham hvorfor han hadde åpnet lemmen. Sto ikke potta under senga?

«Je vart redd.»

«Men det var a mor, var det itte?»

«Jau. Det var a mor.»

«Du får søve nå», hvisket Åge bror.

«Men åffer går a oppe om natta?»

«Vet itte. Søv nå, Henrik.»

Henrik sluttet å åpne lemmen når han hørte lyder nede på kjøkkenet. Han la puta over hodet. Noen ganger var det ikke mora, men mus som pilte omkring.

Bedre med mus enn mødre som ruslet rundt i mørket.

Mora glemte å lage rømmegrøt, sluttet å gå i fjøset, hentet ikke vann i brønnen, vasket ikke klær.

«Skal guttonga sjå ut som nåen fillefranser?» ville faren vite.

«Døm er itte nåen fillefranser», freste mora.

Faren sendte bud på nabokone Gerd. Hun skulle passe på guttene. Farens ansikt var fullt av sorg. Ryggen ble krokete.

Mora la seg på sengebenken i kammerset, lå der flere dager og netter og glodde i veggen, ville ikke spise eller drikke, snakket verken til mann eller sønner. Henrik ble var for stillheten etter dette. Det tomme og det tilknappede i henne skjulte noe han ikke ønsket å vite noe om. Det kunne ha seg slik at mora sto i kontakt med underjordiske vesener.

Brødrene fikk seg en støkk en dag da de kom hjem fra den lille skolestua. Mora skar tenner og tømte ut melk på tunet.

«Je orker itte detta livet. Orker itte. Je vil ha en staselig kjole, gå på dans, rese tel andre land. Je hater denna plassen. Hater’n. En dau sett je fyr på hele jævelskapen. Sjå på klea mine. Bære fillene. Skal je leve slik langt ute i ødemarka? Vaske og skure? Skal je stinke fjøs resten tå livet? Å glor dø på, guttonger? Å glor dø på?»

Guttene løp inn på fjøset og gjemte seg hos de drøvtyggende kyrne.

«Å er det med a mor, Åge?»

«Hæin far kjem snart. Ittnå å væra redd for.»

Guttene skvatt da fjøsdøra gikk opp.

«Kom, så går vi i skauen», sa faren.

Et hest skrik løftet seg over gården. Faren løp inn i huset. Henrik begynte å gråte. Åge tok ham i hånda. «Vi går en tur, Henrik. Hæin far blir med øss i mårå.»

Fyrstikkene ble gjemt. Faren og nabokone Gerd snakket lavmælt sammen når mora skrek og kylte tallerkener i gulvet. Den lysebrune bjellekua så på guttene med milde øyne. Ei ku forsto mer av menneskesjelen enn et menneske.

Brødrene slepte beina etter seg på skoleveien. En kraftig, høy gutt, bosatt på en liten gård, ville vite hva som feilte mora. Hadde kanskje ikke bygdefolket hørt lurvelevenet når de gikk forbi husmannsplassen?

«Itte nåen gauler så fælt som det kvinnfolket. Ho er klin gæren. Åffer stenger døm a itte inne på asylet?»

Faren fikk vite mer om saken og bedyret at fikk han tak i rampen som var så helvetes sleivete med kjeften, skulle det bli månelyst. Bare å gi pøbelpakket beskjed. De kunne hilse fra ham.

Guttene drømte om at alt skulle bli som før, at mora skulle møte dem i døra, smile og være god, men hun satt på gulvet med armene rundt leggene og skulte stygt på dem.

Henrik var åtte, Åge bror var ti da mora ble lagt inn på sinnssykeasyl.

Henrik skrek om nettene.

«Henner er je?»

«På loftet.»

«På garden?»

«På garden.»

«Er a mor her?»

«Ho er på asylet. Ho kjem itte hematt.»

«Aldri?»

«Je vet itte.»

«Blir a frisk att?»

Broren dro på det.

«Vet itte.»

Henrik fant ikke søvnen. Åge bror sovnet igjen. Pusten var jevn.

Henrik turte ikke å si det han tenkte, at det var best at mora var borte. Anfallene hadde kommet brått og stadig oftere. Andre ganger lå hun til sengs i dagevis uten å røre på seg. Å gå på nåler hver eneste dag var ikke noe å trakte etter, likevel savnet han mora så fælt at det verket i kroppen. Freden senket seg over husmannsplassen. Redselen slapp taket i Henrik, men ikke lengselen etter noe som aldri ville vende tilbake.

Mora kom ut fra sinnssykeasylet i ei fattigkiste. Liket ble løftet ut og lagt i graven som var dekket med granbar. Guttene var elleve og tretten. De felte ingen tårer.

Fra nå av måtte far og sønner klare seg selv. Hvordan skulle nå det gå? undret bygdefolket.

Faren tok en alvorsprat med guttene.

«Dø skal ærbe med jorda, men den jorda dø ærber med, skal dø eie. Gløm itte å je seier. Dø skal hoille i hop, så går detta bra.»

Eie gress og jord, eie stue, låve og stabbur, eie dyrene og en flik av himmelen. Ei stjerne. Holde stjernelyset i hendene.

En sen kveld satt guttene nede ved Svartelva. De hadde halt inn tolv fete ørreter. Guttene var stolte av fangsten, pratet om gård og dyr. Hestene var de fineste husdyrene, ble de enige om, spreke, snille og sterke. En bonde kunne snakke med hesten sin, for hesten forsto det meste. En dag skulle de kjøpe seg en dølahest. Hardfør, egnet til skog- og jordbruk.

Når de giftet seg, for den dagen ville komme, skulle de stå foran presten med koner som ikke var redde for å ta i et tak.

«Ho kæin da væra litt pen», sa Henrik. «Tynn rundt midja, frodige lår og et pent ansikt.»

«Itte som mor vår», svarte Åge bror og rakte ham fiskestanga.

«Men om je møter ei fager jinte da?»

«Vi får det bedre med koner som er snille og itte skremmer onga. Vil du ha onger som er redde hele tia? Hadde det itte vøre for’n far, vet je itte om det ville blitt folk tå øss. Det må ha vøre fælt for’n.»

«Æille pene kvinnfolk er itte som a mor.»

«Du kæin itte vite å døm er lage av. Je vet itte om slik skjønnhet er bra for et menneske. Du er for pen, du au.»

Henrik stirret i bakken, blodrød på ørene.

«La det itte gå tel huet på deg.»

Henrik visste ikke hva han skulle si om den saken.

Etter at guttene hadde gått for presten, ble de tømmerhoggere. Var forsiktige med øksa i begynnelsen, men lærte seg skogsarbeidet etter hvert. De arbeidet på gården, reparerte fjøstak og låvedører. Opp i otta, arbeidet til solnedgang. Åge bror hadde råd for det meste. Henrik var arbeidsom, men eventyrlysten og jentegæren. Han lignet på mora, sa folk, hadde nøttebrunt hår med fall, grågrønne øyne som kunne sjarmere et kvinnfolk i senk. Han drømte om en het natt på låven når ei fager jente smilte til ham. Tenk å holde et slikt kvinnfolk i armene! Men hvem ville ha en husmannssønn som ingenting eide, som hadde hatt ei mor som ikke var riktig vel bevart?