Du Judas

René Rønshof

Copyright © 2021 René Rønshof

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtale om kopiering inngått med KOPINOR, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Kopiering i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning og kan straffes med bøter eller fengsel.

Alle henvendelser om rettigheter til denne bok stiles til:

xfix.no

ISBN:978-82-8328-261-0 (epub)

ISBN:978-82-8328-259-7 (trykk)

1. utgave, 1. opplag 2021

Omslag: Christian Dame Karlsson

Tilrettelaget for ebok: eBokNorden AS

1

– Vet vi hvem dette er? Har vi et navn?

Politiførstebetjent Bogart Ness likte seg ikke. Han var våt og kald og restene etter alt for mye rødvin kvelden før, skapte svingninger i både hodet og i mageregionen. Det hadde begynt så bra. Et hyggelig middagsselskap hos en venninne av Trude. Pen i tøyet og med vin under armen hadde de tatt bybanen til et nybyggerfelt på Kokstad. Her bodde paret i en pen firkantet boks uten taklister og med god utsikt rett inn i naboens stue. Men det var pent dekket opp og middagslukten ønsket behagelig velkommen. Bare behold skoene på. Velkomstdrink, smil og takk for sist. Og et hjertelig håndtrykk til nye ansikter. Åtte kultiverte mennesker rundt et bord. Jo, det hadde begynt så bra, og maten hadde smakt utmerket. Men en stund etter osten og dessertvinen, forvitret høfligheten i takt med latter og stadig sterkere meninger. Motpolene var tydelige allerede før de to første rødvinsflaskene var konsumert. Et perfekt småborgerlig vellykket godt utdannet velmenende halvkristent ektepar uten særlig variert livserfaring på den ene side av bordet og en etter hvert småpussa kriminalførstebetjent med altfor sterke progressive meninger på den andre siden. Det måtte jo gå gale og det gjorde det også. Gud, Jesus og presteskapet skal man ikke diskutere i et hyggelig middagsselskap og i alle fall ikke når enkelte av gjestene allerede i utgangspunktet befinner seg i hvert sitt univers. På et tidlig tidspunkt hadde riktignok Bogart forstått hvor veien gikk. Men ekteparets fantastiske innbilte godhet, dumhet og endimensjonale syn på livet, hadde likevel trigget han til å fortsette. Selvsagt burde han ha holdt kjeft, men det fikk da være måte på. Hjernedødt vås, hadde han sagt. Og da hadde den halvkristne mannen med dialekt fra Tromsø på andre siden av bordet tatt sin søte kone i forsvar og svart:

– Den kommentaren kunne du ha spart dæ. Alvorlig talt det kan du da ikke sei. Det er jo direkte uforskamma!

Og det var det sikkert også. Bogart hadde innrømmet det, men bare overfor seg selv. Så hadde Trude blandet seg inn og bedt «oss dempe oss litt». Med særlig adresse til Bogart. Og da var i alle fall debatten og den gode stemningen mellom ekteparet og Bogart over for denne gang.

– Har vi et navn? gjentok Bogart oppgitt og kjente at myrvannet hadde sneket seg inn i skosålene. Lørdag morgen, midt inne i en skau, i slutten av juli med regndråper så store som druer. I kaskader fra himmelrommet. Over en kilometer fra nærmeste vei. Ingen oppgått sti. Fyllesyk i sko og klær uten Gore-Tex. En vond setting. Ikke rart han var oppgitt over sin egen akutte livssituasjon.

– Nei, vi vet ikke hvem dette er. Teknisk skal sjekke liket. Alt vi vet foreløpig er at vedkomne må ha ramlet ned fra skrenten der oppe. Svaret kom fra kollega Ivar Røst. Mannen fra Bergen politikammer med 35 års fartstid og flest døde mennesker på samvittigheten.

– Kvinne, rundt 40 år. Tilsynelatende død på grunn av et fall på vel tjue meter. Mest sannsynlig selvmord. Ja, noe kan jo også ha skubbet damen utenfor, fortsatte Røst.

– Selvmord? Hvorfor er vi her da? Selvmord er ikke vårt bord. Det hører presteskapet til, sa Bogart Ness irritert og studerte det spøkelsesaktige liket med fuglespiste tomme øyehuler. Kvinnen var kledd i en kort gulgrønn boblejakke og jeans. Venstrefoten var uten sko. Det høyre benet var vridd opp under liket. Foten var dekket av noe som så ut som en brun skinnsko. Ansiktet var kritthvitt. Håret lå klistret til hodet. Damen ser veldig død ut, tenkte Ness.

– Vi har sperret av området rundt toppen av skrenten der oppe, sa Ivar Røst og pekte opp over fjellsiden.

– Bra, vi må også gjøre et grundig søk langs stien fra parkeringsplassen og selvsagt her nede også, svarte Ness og så seg rundt.

– Ja, selvsagt.

– Hvem fant damen?

– En jogger. Ja, mannen sto på toppen der oppe. Han stoppet for å pisse utenfor skrenten. Det var da han oppdaget liket her nede.

– Han pisset altså på liket? Likskjending?

– Det skjer i de beste familier, smilte Ivar Røst tilbake.

– Og navnet på damen. Det haster, sa Ness oppgitt.

– Det blir en jobb for krimteknisk. Du ser dårlig ut du også. Snart samme ansiktsfarge som damen der. Kom deg hjem. Jeg har fullkontroll her. Jeg ringer deg med en gang jeg vet noe mer, sa Ivar Røst.

– Ok. Takk Ivar, du er en hedersmann.

– Vet det. Og du er fyllesyk. Forskjell på folk.

– Dårlig timing bare.

– For deg eller damen her i lyngen?

– For oss begge. Jeg vil gjerne komme meg hjem før jeg dør av kulde og dobbeltsidig lungemosbetennelse, sa Bogart Ness håpefullt.

– Gå i fred og Herren vil være med deg, smilte Ivar Røst.

2

Line Hausmann kjente blodet pumpe mot innsiden av hodet og følte akselerasjonen i ryggen mens hun stirret opp mot taket innrammet av dansende gipsborder rundt rosetten i midten. Dobbeltsengen fylte nesten hele soverommet, som foruten et stort klesskap og et par høyttalere var sparsomt møblert.

Hennes kollega Bernt Voller ved hovedkvarteret i Basel var en kunstner og ekspert på morfinpreparater. X-FORTE var et slikt preparat. Hentet fra opiumsvalmuen og designet for medisinsk bruk i et laboratorium eid av det sveitsiske legemiddelfirmaet Strohl La Bier AG. Professor Bernt Voller hadde ledet arbeidet. I mer enn 10 år hadde X-FORTE vært et foretrukket smertelindringsprodukt over hele verden og gitt legemiddelfirmaet astronomiske inntekter.

Voller hadde introdusert X-FORTE til Line på et nachspiel etter et jobbseminar i den sveitsiske byen. Han visste nøyaktig hva som skulle til. Han kjente det optimale blandingsforholdet mellom X-FORTE og vann bedre enn noen annen i hele verden. Det riktige blandingsforholdet som løftet hjernen til et nytt og ukjent nivå. Til et nirvana, til et utvidet og nytt univers. Noen dråper X-FORTE i et glass vann var akkurat nok.

Første gang var hun redd, men redselen hadde forsvunnet som en varm vind, ut over myke enger. Uten at hun merket det. Hun hadde blitt vektløs. Som en romfarer uten drakt i et himmelrom fylt av varme og farger. Hun kunne se musikken og skille instrument fra instrument. Hun kunne tilpasse sin egen hjerterytme til trommetakten, eller bare ri sakte på bølgene av basstoner. Hvis hun ville kunne hun føle solopartiene fra tangentene i underlivet. Og med musikken fulgte bilder, bilder hun kunne skape. Ønskebilder. En drøm av fantasi og virkelighet. David Brubeck var også en kunstner. Og flygelet hans var guddommelig. Snart skulle hun sove til evig tid. I alle fall til langt ut på lørdag formiddag.

3

Tom så slapt over dynekanten, og sakte men sikkert kom hukommelsen tilbake. Han visste at det var lørdag og han visste at var på et hotell i en dobbeltseng. Og han visste hvem som lå ved siden av ham. Hjernen var i svak smerte og strupehodet tørstet. For det hadde vært en sprek kveld, så mye husket han. Og så Rod som hadde tråkket over streken og fått seg en omgang. Han smilte mens han hostet og renset stemmen. Men alt hadde begynt så bra på hotellrommet til Rod. Han hadde verken sett eller hørt noe fra sin gamle venn på tre år, og så plutselig var han på telefonen. Samme glade og uansvarlige jævel som alltid. Full av humør, nok penger og med utpreget apetitt på livet. De var blitt enig om å treffes på hans hotell-rom, et godt startsted før middag og en runde på byen. Akkurat som i gamledager da Rod var stasjonert i London med god jobb i et eller annet rederi og han som sosialarbeider såvidt hadde råd til et besøk under Big Ben. Allerede den gang mente alle at Rod var gal, og de fleste hadde delvis rett i det. Bondesønnen fra Voss som rømte på moped fra farsgarden og en ti år eldre skilt gravid nabokone. Det hadde blitt et skikkelig rabalder den gangen. Han far sjøl i stua hadde alarmert lensmannen og etterlysning ble sendt gjennom politiet og Interpol i Paris. Men odelsgutten var vekk og drengen på gården ble nødt til å melde mopeden stjålet for å få en ny på forsikringen. Nabodamen fødte en datter og sakte men sikkert ble det ro på bondegården igjen. Bygdefolket sa at storbonden ble 10 år eldre da Rod forsvant, men så ble han 10 år yngre igjen da han fikk en sønnedatter. Og i mellomtiden kjørte Rod moped om natten helt til han ble stoppet av enn UP-patrulje på vei til Arendal. I Agderposten kunne folk lese at unggutten hadde hoppet av mopeden i fart og lagt på sprang til skogs. Politifolkene i UP-bilen hadde nøyd seg med å avskilte tohjulingen. Saken ble oversendt til den stedlige lensmannen. Etter en tid fikk mopedeieren inne i landet beskjed om funnet og måtte møte på lensmannskontoret i hjembygden. Her fikk han tilbud fra forsikringsselskapet om å kjøpe sin gamle moped tilbake. Drengen takket ja, og med to mopeder på stallen glemte man hele saken. Storbonden var i sving med rekordstor høstonn, og som han sa til lokalavisen så klarte han seg godt uten odelsgutt.

– Det er hun som skal ha garden nå, sto det under et dårlig gjengitt avisfoto av bonden og den nye sønnedatteren. Og så gikk verden videre på den kanten.

Men Rod var fortsatt bare 16 år og vill i blikket da han dagen etter møtet med UP-bilen våknet i en låve et eller annet sted på landet. Penger var det dårlig med så han lånte både mat og drikke i forskjellige butikker som dukket opp på hans veg. Det var i en av disse mange stygge firkantete eternittboksene at han hadde møtt Line. Han så henne med en gang han kom inn i butikken der hun satt i kassen og leste Se og Hør iført butikkfrakk i rød nylon. Solfylte sørlandsdager hadde farget huden hennes.

– Hei, hadde Rod sagt da han passerte den automatiske stålbommen som førte ham inn i butikken. Hun hadde bare kikket opp og fortsatt lesingen. Han måtte ha mat, men hadde ikke hatt penger. Derfor hadde han prøvd å bomme både boller og en cola.

– Det er ikke slik det fungerer her, hadde hun sagt oppgitt og sett spørrende på Rod.

– Alle varene du ser her i butikken er merket med en lapp og på den lappen står to bokstaver og noen tall. Bokstavene angir en valuta, det vet du kanskje hva er, og tallene angir et beløp i denne valutaen. Enkelt sagt betyr det at alle varene har en pris og det igjen betyr at du må hoste opp det angitt kronetallet før du blir eier av varen eller varene du ønsker å kjøpe. I motsetning til naturalhusholdning der folk kunne bytte en bunt gulrøtter mot en pose boller, kalles dette for pengehusholdning. Du må altså ha penger, norske kroner for å kjøpe noe i denne butikken. Og slik er det faktisk i alle siviliserte land.

Rod hadde prøvd seg på nytt. Vært oppgitt over butikkservice, men Line hadde bare gitt han samme leksen en gang til.

– Du vet ikke en gang hva service betyr, men kanskje kan vi komme til en ordning. Bak butikken står det to store søppeldunker med hjul på. Her kaster vi blant annet daggammelt brød og råtne grønnsaker og frukt, hadde hun sagt med et hånlig flir.

– Ikke prøv å være morsom. Denne butikken stinker, hadde Rod sagt.

– Ja, den gjør det og drittlukten kommer fra fyren som står rett foran meg. Løp hjem til mamma, så får du kanskje en skive med leverpostei. Du trenger føde til hjernen, ikke til magen, hadde hun svart.

Dermed var Rod blitt tvunget til å forlate butikken sulten. Uten boller og cola.

4

Klokken hadde akkurat passert sju da Tom sto i resepsjonen på hotell Grand Hotel Terminus, et steinkast fra jernbanestasjonen i Bergen sentrum. En hyggelig dame med uniform og briller fortalte ham meget elskverdig at Rod Stensrud bodde på rom 308. Han takket nei til hennes tilbud om å ringe og melde hans ankomst.

– Heisen finner De rett rundt hjørne, sa resepsjonsdamen smilende og pekte med lange røde negler i samme retning. Han gikk over marmorgulvet og bort til den blankpolerte heisdøren. Hvorfor må alle norske hoteller se ut som danskebåten? tenkte han og lot øynene gli over spottene i det mørkerøde aluminiumstaket. Heisdøren gled forsiktig opp. Han ble møtt av sitt eget speilbilde. Han hadde tatt på seg en forholdsvis pen garderobe, dressjakke og bukse, men latt slipset henge. Han var forholdsvis fornøyd med sitt eget speilbilde, 39 år, litt brun og uten for mye fett rundt magen. Han trykket på tallet tre, dørene gled på plass og myke elektroniske toner ramlet ned over hodet hans. Hvorfor så forbannet likt danskebåten aller steder, tenkte han på nytt. Det må da gå an å bli fraktet av en heis tre etasjer opp uten å bli hjernevasket av musikk laget av en stupid maskin. Akkurat som disse idiotiske telefonsentralene, der en elektronisk stemme gir deg tjue forskjellige tastevalg, før mer eller mindre velkjente strofer hvisker svakt og bedøver øregangene. Underholdning alle steder, aldri ro til å tenke selv, alltid gøy, aldri anledning til å vente eller bevege seg uten støy. Plastikk og intravenøst mas. Ingen substans, ingenting ekte.

– Går denne heisen opp eller ned? spurte en mann med ølmagen under et kort stopp i andre etasje.

– Jeg er på vei opp og det tror jeg jammen heisen er også, svarte Tom og kvitterte med et fårete smil.

– Da får jeg vel vente da, sa ølmannen.

– Det er sikkert best det, sa Tom og trykket på knappen med innover-piler på. Dørene gled lydløst igjen og heisen fortsatte klatringen til tredje. Vel ute i korridoren ble han stående et sekund på den tykke røde løperen som gikk 30 meter i hver retning. Øynene fanget et par messingskilt med nummer og piler i hver sin retning. 300 til 318 gikk til høyre, og noen få meter unna fant han døren med rett tall. Tom hørte svak musikk innenfor og banket på. På dørklinken hang selvsagt plastskiltet med «Please do not disturb».

– Er på vei, er på vei, hørte han på innsiden.

– Hei gamle ørn, kom det fra Rod idet han rev opp døren. Rod slo armene rundt ham og ga han et kyss på kinnet.

– Jaggu godt å se deg igjen, litt feitere over maven, litt rundere i trynet, litt mer hengeræv og litt slappere i pikken, men ellers alt som før? Det er gutten sin det. Kom inn, kom inn i mitt ringe bo. Beklager rotet, men jeg har betalt for å bo her, og da får andre ta seg av ryddingen. Sitt ned, sitt ned, så skal far sjøl i stua skjenke deg en liten drink til velkomst. Rod var tydelig glad over å se ham, der han sto i bokser-shorts og åpen skjorte. Den mannen kan kunsten med å leve, tenkte Tom. Alltid på hugget og alltid stor i kjeften. En verdensborger som lett kunne ha bløffet til seg en middag hos selveste dronning av Saba. Gutten som aldri blir voksen, gutten som leker livet og som alltid har en grønn grein å henge i.

Tom vred seg ut av dressjakken og renset en stol for et fuktig badehåndkle. Han slapp seg ned og tok imot drinken fra Rod.

– Skål, gamle ørn, som sagt, jaggu godt seg deg.

– Skål, svarte Tom. De to gamle vennene dundret tannglassene sammen.

– Bånnski, ropte Rod. Han tok med seg flasken og isbiter og satte seg i lenestolen på andre siden av det lille salongbordet. Så skjenket han to nye drinker, lot korken ligge på bordet og vred et par isbiter ut av plastbeholderen. Den ene skvatt sidelengs bortover bordet og landet i enden av den uoppredde sengen.

– En våt flekk på lakenet er bedre enn et tørt ekteskap, lo Rod mens han hevet glasset og inviterte til en ny skål.

– Hvor har du holdt deg den siste tiden? spurte Tom mens han tørket whisky fra haken.

– Vil du ha kortversjonen eller langversjonen, undret Rod.

– Gjør prosessen minst mulig smertefull, la meg få kortversjonen først så får vi se, bestemte Tom.

– Ok, ok gamle ørn. Spenn fast ørene og putt hue i hjelmen. Turboen er løs, dette blir en fartsetappe uten påfyll. Sist vi snakket sammen tror jeg var sommeren for tre år siden, da jeg var på snarvisitt i nabolaget. Du fikk med deg at jeg hev inn håndkledet og sluttet som datamann. Gjorde faktisk en pen slant penger på den pølsesjappa. Og tro det eller ei, jeg hadde fortjent en pust i bakken. Etter en del rot fram og tilbake med Line, du husker vel den tidligere kassadamen med sommerjobb på Sørlandet, ga jeg fanen og pakket snippesken og tok flygeren til Thailand. Etter fire måneder i Østen ble jeg sjuk, alvorlige greier og landet på Flesland med eget jetfly. Trodde jeg skulle stryke med, men legene på Haukeland fikk drept basillene, og etter 10 dager på hospitalet og 15 kilo ned i vekt var jeg født på ny. Ble faktisk kjent med en ganske søt sykepleier på lasarettet, men det er en annen historie. Vel, etter thailandsk magesjau i fire uker trengte jeg ro, så jeg tok en telefon til storbonden på Voss. Du husker min far. Først ville han ikke høre, men gamlingen har jo alltid vært en grei kar, så han tødde opp og ba meg komme. Og da var det jo ikke til å unngå at jeg fikk sagt hallo til nabodama jeg hadde forlatt med kul på magen. Og så jentungen da. Føler med litt bedriten på grunn av den greien der, men jeg var jo så ung den gangen, så pur ung og uskyldig.

Rod skjenket mer whisky til dem begge.

– Og etter to måneder på bondelandet ispedd et par turer til hovedstaden fikk jeg napp som konsulent i et eiendomsfirma i London. Og tro det eller ei, men der har jeg faktisk vært mer stand by siden. Mer eller mindre da. Jeg må ut å lufte ballene av og til vet du. Og hvordan jeg har det ellers? Jo, takk bare bra. Fortsatt ugift, med kuken i nitti grader, liker livet og blir aldri eldre, som du pleide å si. Slik er det og slik skal det faen meg være også. Skål og velkommen. Motoren er død, ny rekord på fartsetappen, unfasten your seatbelt. Relax og drikk.

Rod hev etter pusten og tømte glasset.

– Ja og så har jeg et par måneder fri nå. Må finne meg et sted å bo i gamlelandet, og så skal jeg besøke fatteren og min datter på Voss. Hun vokser jo til etter hvert, så vi får se. Men bonde blir jeg nok aldri. Dritt på fingrene, greip og tresker blir aldri min stil. Jeg må ha asfalt under beina. Fy faen som jeg preiker. Be meg holde kjeft før jeg mister pusten. Hvordan står det til med deg da, har du prøvd noe nytt siden sist, eller er du fortsatt låst til hus, barn, takgrind og en sur kjerring. Ja, unnskyld meg, men bestyrerinnen var vel til tider en smule utgått på dato? Eller er det jeg som husker feil? undret Rod.

– Mitt ekteskap gikk i vasken for to år siden, innrømmet Tom.

– Ser man det, ser man det. Forholdet tørket bokstavelig talt inn. Faen Tom du får ikke førstesiden på den nyheten. Det var jo dømt til å gå i dass, slo Rod fast mens han reiste seg for å finne mer is. På nytt skjenket han mer whisky, klemte ut nye isbiter og var tilbake i den lave lenestolen.

– Ja, du hadde vel rett hele tiden. Det var en tabbe helt fra begynnelsen og en reddende unge, som du kalte det, hjalp jo heller ikke, innrømmet Tom.

– Det er som jeg alltid har sagt; alt for mange knirkete og støvete parforhold tror at en unge eller to skal få ny fart på sexlivet og samlivet. Unger skal man føde for ungenes egen skyld, ikke for at far og mor kanskje skal finne tilbake til forelskelsen. Til slutt sitter de der som weekend-foreldre begge to, og ungene blir halvtullete sniffere uten fast ankerplass. Det har nå alltid vært min menig, sa Rod selvsikkert.

– Sa han, som dro fra gård og grunn på moped og lot en unge passe seg sjøl, svarte Tom.

– Det var en tabbe, jeg har innrømmet det for lenge siden. Men også du vet at jeg aldri kunne ha blitt hjemmepappa, med kjerringmas og bleievask. Jeg ville ha verden og verden ville ha meg. Og det er fortsatt et lykkelig ekteskap. Dessuten får jo jentungen hele farsarven. Skål igjen og gratulerer med ungkarstilværelsen eller har du allerede funnet en ny? ville Rod vite.

– Litt her og litt der, kom det fra Tom mens han lekte med isbitene i munnen.

– Det lar seg høre, Tommegutten har endelig sett lyset, han har smeltet og spiser druer og bruker redskapen på nytt land. Fy faen for en kveld dette kommer til å bli. Er det ikke deilig å være ung igjen. Velkommen tilbake fra steinalderen gamle venn. I dag skal guttaboys på god gammeldags fittejakt. I kveld tar vi full pakke på første klasse. Men først en forsiktig oppvarmingsrunde til. Vi må ha noe å gå på, ikke sant. Men du har vel kontakt med gamledama og ungene? fortsatte Rod.

– Jul og sommer. Du forstår Siren tok med seg ungene til den nye typen og han fikk jobb i Basel, i Sveits. Så der camper de på andre året. Du kan knapt kalle meg reservefar lenger, og av og til blir jeg jævlig deppa på grunn av det. Helvete heller når du ser ungene dine to ganger i året er det faen ikke mye igjen. Jeg orker ikke å snakke om det nå, sparer du på whiskyen eller?

– Nei, men nå går godsakene uten topping. Det er servert, sa Rod mens han skvulpet to nye drinker i glassene

– Hvem er forresten den nye mannen i buruglas liv?

– Bernt Ihlmann, svarte Tom mens han strakte armen etter tannglasset.

– Nei! Bernt Ihlmann? Den skjebnen hadde verken ungene dine eller du fortjent. Det er det jævligste jeg har hørt på lenge. Har «iglen» stukket av med uglen? Det er for jævlig Tom, lo Rod ironisk.

– Ja, men hva kan en stakkars mann gjøre? sa Tom bittert.

– Vil du snakke om det? undret Rod.

– Nei for fanen, det er ikke mer å si om den saken. Jeg har lagt om stilen til ungkar med ungkarshobbyer og begynner faktisk å trives ganske godt med det. For å si det rett ut er det godt å være alene, å kunne slippe en kjempedue under dynen før du sovner, og stå opp å ha verden for seg selv. Det nytter ikke å sloss når du har tapt. Da er det bedre å erkjenne nederlaget og gjøre det beste ut av det. Og det er akkurat det jeg er blitt flinkere til. Du får en sjanse og den er det om å gjøre å holde på. Livet er mer enn kjerring og unger. Det er bare å ta til seg. Men ungene savner jeg jo selvsagt, selv om ikke de savner meg. De har det sikkert bra der de er og mangler vel ingenting. I alle fall ikke en halvgammel nisse i gamlelandet. De lever sitt liv og jeg lever mitt, så får vi gjøre det beste ut av det på hver vår kant. Det er verre ting i verden enn et mislykket ekteskap og to unger i utlandet. Hvor skal vi spise, jeg begynner å bli sulten, sa Tom.

– Spise? Rod hadde lyttet intens og kodet ikke stikkordet med en gang. – Spise ja, vi må ha noe godt i magen, en hvit duk, litt dempet atmosfære og masse god vin. Kvelden er vår Tom. I kveld kan gamledagene ha det så godt, nå er det vår tur. Vi skal spise på Bare Restaurant rett borti gaten her. Onkel Rod har ordnet bord, det er bare å ta plass, og dersom uret viser rett, rekker vi en aldri så liten aperitiff i baren før vi slipper kokkene løs. Avdelingen fremad maaarsj, sa Rod og reiste seg for å finne en ren skjorte. «I put on my cleanest dirtiest shirt», sang han ustemt mens han stakk hodet ned i kofferten som lå slengt på gulvet.

– Jeg formoder at du husker vår gamle venn Kristofferson?

– Kristofferson?

– Kom igjen. Rist på hodet så får du kanskje harddisken til å virke. «Shake it loos and let it fall». Oxford-studenten som ble kaptein i US-army, før han landet med helikopteret sitt i hagen til Johnny Cash for å selge sangene sine. Og ble kjendis, filmstjerne og mangemillionær. The American dream himself.

– Det er sangstemmen din som forvrenger ledetrådene. Få nå på deg skjorten, sa Tom som allerede hadde reist seg.

– Kris Kristofferson, Kris Kristofferson. Har du virkelig glemt vår gamle helt, lo Rod mens han knyttet skolissene.

– Jeg er gått, sa Tom og var på vei mot døren. Rod fulgte etter og tok med seg lommeboken, mobiltelefonen og hotellnøklene.

– MAT, skrek han og slo igjen døren.

5

Hun hadde likevel stått opp til vanlig tid selv om det var lørdag. Radioklokken inviterte til en ny dag nøyaktig klokken 0800, med nyheter og værmelding. En flystyrt utenfor Peking, et eller annet politisk utspill om jordbrukspriser, og så en NHO direktør som var siktet for korrupsjon. Hun vred seg mot klokkeradioen. De røde tallene viste 0804, verden var våken og mens hun reiste seg sakte opp, stakk hun beina ut av sengen. Hun var naken, og gikk søvnig mot badedøren, natten var ennå i øynene hennes da hun stirret på seg selv i speilet. X-FORTE lå ennå gjemt langt der inne, men bare som et svakt pust fra kvelden før. Hun strøk det halvlange mørke håret bakover og studerte dovent sitt eget ansiktsuttrykk. Smilerynkene, som hun kalte de svake aldersdomstegnene, var alltid mer tydelige om morgenen, men de bekymret henne ikke. Halsen var stram og skulderpartiet fortsatt svakt brunt etter de første varme soldagene. Blåmerkene på innsiden av underarmen var nesten ikke synlige lenger. Hun visste at maven burde vært strammere, men nyttårsmålene hadde vært vanskeligere å nå enn først antatt. Hun var ikke nitten, modenhet er også en skjønnhet. Hoftepartiet var også et godkjent attributt, og lår og legger var så absolutt til å leve med.

På avstand studerte hun seg selv i helfigur. Dersom hun ville kunne hun ennå være en meget attraktiv kvinne.

Etter en lang dusj var hun våken. Hun tørket seg raskt og trakk en stor T-skjorte over hodet før hun gikk inn i stuen og bort til tekokeren som sto på benken i det åpne kjøkkenet. Et kort blikk ut av vinduet var nok til å avskrive solen, gradestokken viste 14 grader og hun begynte ubevisst å planlegge dagens garderobe. Leiligheten i Birkeveien på Landås sør for Bergen sentrum, var ikke hennes drøm. Til det hadde særeiet ødelagt for mye. Men stuen var trivelig innredet med grønne planter og en stor sofa hun hadde arvet av sin mor. Veggene var dekket av bilder. Noen kjøpt dyrt på galleri, mens andre ikke var verdsatt til mer enn IKEA-rammer. Foran altandøren sto to store grønne planter og litt lenger borte et rundt røkebord med utskjæringer i platen. Bordet var kjøpt hos en antikvitetshandler i Portobello Road i London en gang for lenge siden. Et kjempekjøp hadde forståerne sagt den gangen hun slepte bordet gjennom grønn sone på flyplassen. Det var forelskelse med en gang, og hun hadde kjøpt det uten å prute. Siden ble hun i tvil, men nå hadde røkebordet fulgt henne i snart femten år. Rundt bordet sto to stramme røde skinnstoler av tysk opprinnelse. Designet var stramt og kaldt og i klar kontrast til smaken fra London. Stolene hadde hun kjøpt i en konkursbegjært møbelforretning i Basel. Et impulskjøp før kreditorene fikk slippe til. Under tidligere selskapelige middagsbesøk hadde både stolene og innkjøpet vært et godt samtaleemne.

Lengst inne i rommet sto et lite arbeidsbord i teak og bak det en stor bred og høy bokhylle. Hun hadde alltid likt å lese, derfor var hyllene sprengt og bøkene lå nå også i stabler på gulvet. Det pyntet opp og viste tydelig at hun var glad i rolige hjemmekvelder og godt leselys. På gulvet var det parkett. Hun hadde dekket gulvet med flere små og store forskjellige tepper. Også de hadde sine egne historier.

I Birkeveien dundret trafikken allerede. Lange køer med saktegående biler flyttet seg i begge retninger. Hun sto med tekoppen i hånden og tenkte både fram og tilbake. Avgjørelsen var tatt, så det var ikke det hun brukte tiden til. Det var mer generelle funderinger om alt mulig som opptok henne nå, en lykkelig fortid og en spennende fremtid. Økonomi, mistanke, uvisshet, kjærlighet, moren og været. Små regndråper hadde allerede satt seg fast på altanen, og betongdekket skiftet mer og mer farge. Hun kikket opp, men ble beroliget av et brutt skydekke. Det kunne bli bra i dag også. Etter to skiver grovt brød med ost, litt marmelade og mer te var hun tilbake på badet. T-skjorten lå på gulvet. Hun hadde funnet fram undertøy, en blå skjorte og lyse bukser. Etter litt sminke trakk hun på seg en bomullsskjorte og en lys bukse. Håret børstet hun bakover, og etter et siste overblikk og kast på hodet forlot hun morgentoalettet. På soverommet fant hun fram en par halvstrømper og et par brune sko med lav hæl. Før hun forlot soverommet ristet hun dynen og trakk gardinene til side. Øynene hennes så ukonsentrert ut i bakgården og ned på plassen mellom husene. En motorsykkel var parkert ved den ene oppgangen, og litt lenger borte hadde lekende barn slengt fra seg tre sykler i en haug. Et par benker var plassert med ryggen mot vestveggen. Det var her de gamle damene satt i ettermiddagssolen med sine termokanner og nyervervet sladder. Hun lot blikket gli oppover motsatt husvegg. Vinduer med blomster og gardiner, noen var våken, mens andre sov. Blikket trakk henne mot fjerde etasje, hun hadde sett det før, men ble likevel ubehagelig overrasket og sint. Hun snudde seg vekk og gjorde et tappert forsøk på å holde på det gode humøret.

– En ting av gangen, hørte hun seg selv si.

– Alt til sin tid, din idiotiske jævel. Du er en amatør, en lavpannet tosk. Du kommer til å angre før du ber om å få dø. Hun var sterk og trygg på seg selv. Spenningen pirret henne og nå tok hun imot utfordringen med glede. Han skulle få sitt. Hva hun skulle gjøre hadde hun ikke klart for seg, men at det ble bra det visste hun. Hun snudde øynene vekk, men stjal seg til nok et blikk før hun forlot soverommet.

Bilnøkkelen lå på hyllen i gangen, og i skapet fant hun en lett jakke. Så litt leppestift foran speilet. I vesken lå alt en kvinne må ha innen rekkevidde. Så låste hun entredøren, og gikk rakst mot bilen som sto parkert rett utenfor huset. Det hadde holdt opp å regne.