René Rønshof

T E R R O R

Copyright © 2023 René Rønshof

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med
åndsverkloven eller avtale om kopiering inngått med KOPINOR,
interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Kopiering i strid
med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning
og kan straffes med bøter eller fengsel.

Alle henvendelser om rettigheter til denne bok stiles til:

renroens@online.no

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-8328-309-9 (ePub)

ISBN: 978-82-8328-307-5 (trykk)

Omslag: Ewelina Zawadzka, Michał Zawadzki

Konsulenter: BMSR og JVL

Oslo 2023

1

Hun ble bare 51 år. 26 år fikk de sammen. Bare 26 år. Nå var de kommet til graven. Til det aller siste stoppestedet. De var ingenting igjen. Ingenting etter alt de hadde hatt sammen. Bare et åpent hull i bakken som skulle fylles med et dødt liv som ble altfor kort. Han visste at hun ikke ville kremeres. Hun trodde ikke spesielt mye på Gud, men når hun en gang var ferdig her på jorden så ville hun ha både kirke, prest og en kiste i jorden. Hun hadde sagt det mange ganger. Og han hadde forstått. Så hadde de ikke snakket mer om den saken. Livet hadde gått videre av seg selv. I nesten 26 år. Som en vareheis. Opp og ned. Med barn, hus, jobb, ferieturer, gebursdager og julefeiringer. På løpende bånd i høyt tempo. Med en datter bosatt i Australia og en sønn i militæret. Familielykke, oppturer og nedturer helt til hun gled på isen og ødela ryggen. Det var tre år siden. Hun kunne ikke gå den første tiden etterpå. Hun hadde bare ligget der sammen med store glass med smertestillende tabletter. Inn og ut av sykehuset og mer smertestillende. Operasjon og behandlinger. Så var hun gradvis blitt bedre og de hadde begynt å smile til hverandre igjen. De skulle klare det sammen. De skulle tilgi. De skulle starte på nytt. De hadde bare dette ene livet. Sammen så de lykken blinke i det fjerne, men da var det allerede for sent. Hun var blitt avhengig. Etter tre år i smertehelvete var hun blitt narkoman. Hun ville aldri innrømme det, men legen hadde sagt det rett ut. Din kone er narkoman, hun bruker narkotika, hun må på avvenning. Han husket de ordene. Først hadde han nektet å tro det. Men ordene hadde brent seg fast i hjernen hans. Sakte hadde han forstått. Hun må på avvenningen. Hun er narkoman. Legen hadde sagt det flere ganger. Men hun ville ikke på avvenning, og legen hadde nektet å skrive ut flere smertestillende piller til henne. Men pilleglassene var likevel fulle. Nei, hun var ikke narkoman. For noe tøys hadde hun sagt mange ganger. Og smilt. Men han kunne se på øynene hennes at hun var ruset. Han så det på ganglaget hennes også. Mer og mer. Og i tiden før slutten, sto hun alltid opp om natten. Hun løy hele tiden. For seg selv og for han. Piller, piller og flere piller. Så hadde hun mistet nattesøvnen og blitt enda mer urolig. Hun hadde blitt grå i ansiktet, og ramlet sammen på badet. Med sår i pannen og blåmerker på armene. Hun hadde blitt så tynn. Og hvor kom alle pillene fra? Fra en venn hadde hun sagt. Fra en god venn. Til slutt klarte han ikke mer. Han hadde gitt opp. Han hadde ikke krefter til alle løgnene. De hadde kranglet voldsomt, de hadde slått hverandre. Til blodet rant. Hun hadde skreket uforståelige setninger om en ny mann, om en ny kjærlighet, om et nytt liv. Uten han. En ny frihet. Hun ville begynne på nytt. Ja, hun hadde vært utro med hans beste venn fra Sjøkrigsskolen også. Flere ganger. Flere ganger enn han kunne telle. I mange år, for lenge siden, hadde hun skreket. Han hadde mistenkt henne den gangen og nå fikk han endelig vite sannheten. Kunne han forstå det? Han hadde slått henne i ansiktet med flat hånd. Og så hadde hun fortalt om enda en ny mann. Hun var så lei alt sammen. Hun ville begynne på nytt. Hun hadde skreket navnet hans. Mente hun det? Helt alvorlig? Ja, hadde hun skreket høyt. Hun mente det. Det hadde vært helt sant. Men han hadde likevel ikke trodd på henne. Hun hadde vært så ruset. Han kunne ikke tro det. Hun visste jo ikke hva hun snakket om.

Men så noen dager senere hadde hun plutselig ombestemt seg. Alt var bare tull. Hun hadde sagt unnskyld, og han hadde sett et håp i øynene hennes. Han hadde virkelig trodd på det, og gledet seg til en ny fremtid sammen med sin kone. Hun skulle skjerpe seg. Hun hadde lovet. Hun skulle Ikke være avhengig lenger. Kvinnen han hadde elsket i 26 år skulle slutte å være narkoman. De skulle begynne på nytt. Sammen.

Men så kom telefon fra politiet tidlig om morgenen. Telefonsamtalen som hadde stoppet alt liv. Lagt alt dødt. Hun hadde ikke ligget i sengen. Han hadde ropt etter henne, men hun var ikke i huset.

Han hadde sett henne en siste gang. Før kisten ble lukket. Men det var ikke hans kone lenger. Hun hadde aldri sett slik ut. Han hadde knapt nok trodd at det var henne. Hun var sminket til det ugjenkjennelige. Hun hadde aldri hatt håret på den måten. Han ville ikke huske henne slik. Dette var ikke hans elskede kone. Hun var hjemme og ventet på han. De skulle spise middag sammen. De skulle dele en flaske rødvin. Livet skulle fortsette sammen med henne. Men da han kom hjem var huset tomt. Han var alene, men ville ikke innrømme det. De skulle jo være sammen for alltid. Han elsket jo henne. Bare henne.

Etter tre uker kom begravelsen. Hun hadde bare ligget der i en kiste og ventet på at presten skulle gi henne de siste ordene med på veien. Det hadde regnet lett. Venner og kolleger, som hadde møtt frem for å ta farvel, hadde gjemt seg under svarte paraplyer. Så hadde kisten forsvunnet ned i dypet. Fra jord er du kommet til jord skal du bli.

Etter begravelsen hadde alle gått sin vei. Med håndtrykk og ansikter som sa at det kanskje var det beste som kunne skje likevel. Og det var kanskje det. Men hun skulle jo begynne på et nytt liv. Hun skulle ikke være narkoman lenger. Hun skulle kaste pillene, skylle de ned i toalettet. Men så hadde hun ikke gjort det likevel. Bare fortsatt bak ryggen hans.

Politiet mente hun hadde holdt minst 150 kilometer i timen, da hun traff lastebilen. Vitner hadde fortalt at bilen foran dem plutselig hadde forandret retning. Kollisjonen hadde vært uunngåelig. Sammenstøtet hadde vært voldsomt. Den tunge lastebilen var blitt skjøvet flere meter ut av veibanen og hun var blitt kastet ut av frontruten. Selvmord var konklusjonen. Ikke bilbelte og ingen bremsespor. Nesten 2 i promille og store mengder narkotika i blodet. Amfetamin. Nok til å drepe et menneske. Men hun hadde likevel valgt en sving til venstre og en front til front kollisjon. Klokken sju om morgenen. Politiet hadde ingen annen forklaring. Det måtte være selvmord.

Etter begravelsen hadde han tenkt på det samme selv. Han ville ikke leve lenger, men så hadde smerten og savnet bare sakte forandret seg til et brennende hat. Sterkere for hver dag som hadde gått. Det hadde vokst så sterkt at han hadde mistet sin egen vilje. Han hadde mistet seg selv. Om det så var det siste han skulle gjøre her på jorden. Han skulle hevne sin elskede kone og han hadde retten på sin side. Ingen hadde rett til å ødelegge hans ekteskap. Ved frokostbordet hadde han fortalt henne hva han skulle gjøre. Mange ganger. Og hver gang hadde hun smilt bekreftende tilbake.

2

– Pinneved, sa politiførstebetjent Bogart Ness.

– Ja, her har det gått for seg gitt, sa politibetjent Ivar Røys. Foran dem lå det som for noen timer siden hadde vært en staselig enebolig med utsikt og dobbel garasje. Nå lå det bygningsdeler strødd utover et stort område. Hele hagen og innkjørsel var dekket av planker, isolasjon, glass og takstein. Vinduene i nabohuset 50 meter lenger oppe i bakken var blåst inn. Det steg fortsatt røyk opp fra ruinhaugen. Hele nabolaget lå i blinkende blått lys. Brannbiler, politi og ambulanser og ikke minst skuelystne, pressefolk og fotografer. Et krigsskuespill med alle disipliner. En scene hentet fra en eller annen katastrofefilm eller fra et jordskjelv.

Brannmannskapene var allerede i full sving med å grave seg ned i ruinhaugen. Huset tilhørte ekteparet Krogstad. Kai Krogstad sjøkaptein 53 år og Selda Krogstad, 48 år, daglig leder og eier av Selda International. Ekteparet hadde ikke barn, men to engelsksettere som ikke løp rundt i hagen lenger. Fire sjeler lå antagelig gjemt i ruinhaugen.

– Har hunder sjel? spurte Ivar Røys.

– Ja, de har vel det. Eller har de det? svarte Bogart Ness.

– Har i grunnen aldri hørt om hundesjeler.

– Nei, kanskje man må tro på Gud Fader i det høye for å ha sjel?

– Og hunder er ikke troende og derfor har de ikke sjel?

– Noe i den duren ja.

– Ja, for dersom hunder har sjel, må jo alle andre dyr også være utrustet med en sjel. Og da blir det voldsom mange sjeler å holde styr på.

– Edderkopper kan da umulig ha sjel?

– Har hunder sjel, har edderkopper sjel. Det er dårlig gjort å forskjellsbehandle, konkluderte Ivar Røys.

Nå hadde brannmannskapene kjørt frem en mobilkran. Maskinføreren hadde allerede plantet støttebena på kranen godt ned i plenen og svingt kranbommen inn over ruinhaugen. Kraftige nylonreimer hang ned fra stålkroken. En brannmann med rød hjelm veivet med armene og kommanderte.

– Hit over, ropte brannmannen.

Nylonreimen ble trukket gjennom to takstoler som var delvis synlig mellom alle de andre knuste bygningsdelene.

– Hva skal vi tippe; gass eller dynamitt? spurte Ivar Røys.

– Gass er jo populært i eneboliger av denne typen da. Biffene blir jo saftigere på gass enn på en vanlig stekeovn. Det har i alle fall jeg hørt. Jeg holder en knapp på gass, svarte Bogart Ness mens han speidet mot toppen av mobilkranen.

– Kan jo ha vært gasspeis også?

– Ja, du kan ha et poeng der. Da er vi i alle fall enige om gass. Dynamitt er jo mer for fagfolk, sa Ness.

– Og vanskeligere å få tak i.

– Du kan jo rappe det fra en eller annen bygge-plass.

– Ja, selvsagt, men da må du rappe tennsatser og. Og lunter.

– Ja, det blir mer innviklet. Nei, det var nok gass ja, sa Ness og lurte frem et smil.

Nå var nylonreimene festet til takstolen.

– Ok, løft forsiktig. Sakte, ropte brannmannen med rød hjelm. Vaieren på kranen ble stram og to vridde takstoler reiste seg i ruinhaugen og tvang seg opp mellom planker og inventar.

– Tror vi at ekteparet var hjemme da det smalt? spurte Ness.

– Hører jeg konturene av et veddemål?

– Ivar, du kan ikke høre konturer? De lager ikke lyd.

– Kanskje ikke direkte, men det er jo lov å bruke litt fantasi da språkprofessor Ness.

– Konturer er noe man ser. Men 100 kroner på at ekteparet var hjemme.

– OK, hundre kroner imot.

– Hva med bikkjene?

– Hva med bikkjene?

– Vedder vi om de og?

– Ja, de inngår i veddemålet. Dersom ekteparet ligger et eller annet sted oppi der, så gjør helt sikkert bikkjene det og, sa Bogart Ness.

– De kan ha vært bortreist. På kennel kanskje?

– OK, hundre kroner på at bikkjene var hjemme. Fornøyd?

– Hundre kroner imot, sa Ivar Røys og hadde øynene festet på kranen som rev løs takstolene. Snart hang de i nylonreimene, mens brannmannskapene trakk seg til side.

– Forsiktig nå, skrek brannmannen med rød hjelm.

Kranmannen svingte bommen til side og plasserte takstolene på plenen. Nylonreimene ble løsnet og kranen ble gjort klar til et nytt løft.

– Dersom ekteparet og bikkjene var hjemme da gasskomfyren gikk i luften, hvordan tror du de ser ut, ville Ivar Røys vite.

– Tenker du da på sjelen eller rent kroppslig?

– Sjelen overgår alt. Du kan ikke sprenge en sjel i fillebiter. Den fyker jo av gårde hel og fin rett opp til Gud Fader i det høye med en gang. Sjelen lever sitt eget liv den. Men kroppene?

– Som takstolene, vridde og kanskje i deler. Skal vi vedde om det også? spurte Ness.

– Nei, måtte Gud forby. Vis nå litt medfølelse da mann. Man vedder da ikke om kroppsfasonger. I alle fall ikke etter en gasseksplosjon. Hadde det vært dynamitt, hadde saken stilt seg annerledes. Det er jo elementært, sa Ivar Røys.

– Tror du de dauet med en gang?

– Ekteparet eller bikkjene?

– Ekteparet.

– Ja, i alle fall gubben og særlig dersom han var i gang med å steke bacon. Fikk sikkert både steikepannen og hele komfyren midt i fleisen. Han røk nok til med en gang ja, sa Ivar Røys og fulgte med kranen som var svingt tilbake over ruinhaugen.

– Fruen da?

– Hun dekket sikkert bordet. Ble nok raskt blåst herfra til evigheten hun også.

– Og bikkjene?

– Ble vel blåst ut av kurvene sine. Sammen med et par kjøttbein, vannskåler og kosetepper.

– Så konklusjonen er altså at både folk og bikkjer dauet momentant?

– Ja, men jeg tror fortsatt at baconmannen røk til først. Han stod jo nærmest der det smalt.

– Enig. Jo, han røk nok til først, sa Ness og speidet mot brannfolkene som hadde gjort klart til et nytt hiv. Etter at kranen hadde gjort vendereis til plenen, løftet brannfolkene i lag. Bygningsrester og deler av en skinnsofa ble løftet vekk. En lampeskjerm føk gjennom luften sammen med en gullramme uten maleri. Brannfolkene var effektive og sterke. De skulle ned i ruinhaugen. De hadde tydeligvis et mål og ingen tid å miste.

– De tror visst at det fortsatt er sjanse for liv nedi der, sa Ivar Røys.

– De er optimister. Brannfolk er alltid optimister. Det er en del av jobben deres. De lærer det på brannskolen, sa Ness.

– Javel, så det er et eget fag det da?

– Ja, stryker du i optimisme så blir du ikke brannmann.

– Jeg tipper at de kommer til å bli skuffet.

– Ja, men det er en del av jobben det også. Har du aldri hørt om en skuffet optimist?

– Så de lærer det også?

– De lærer alt på brannskolen.

– Spennende.

En halv time senere stoppet kranmannen motoren. Brannfolkene hadde funnet det de lette etter. Et kvinnelik ble forsiktig frigjort og løftet frem. Kvinnen var dekket av støv, men så likevel tydelig mishandlet ut. Hodet hennes hang slapt ned på ene siden. Håret dekket ansiktet. Hun hadde flere åpne sår på kroppen. Armer og ben var vridd i unaturlige stillinger. Hun ble straks lagt på en båre og dekket med et hvitt laken. Så overtok ambulansefolkene og skjøv båren på plass i ambulansen de hadde rygget frem. Bakdøren ble lukket med et smell før ambulansen forsvant med blå blinkende lys. Kort tid etter ble hele operasjonen gjentatt.

– Nå har det funnet baconmannen også, sa Ivar Røys.

– Du skylder meg hundre kroner, sa Bogart Ness.

3

Kari Vemork trodde ikke det hun hørte. Hun ble sittende lenge med telefonen i hånden og bare se rett frem med et tomt blikk. Hun så ingenting, det var som om forbindelsen mellom hjerne og øynene plutselig var blitt brutt. Dødsbudskapet hadde stoppet hele hennes verden. Alt var helt uforståelig, uten forklaring. Uvirkelig uten noen holdepunkter. At halve huset var sprengt vekk, jevnet med jorden? Hun kunne rett og slett ikke fatte det. Så kjente hun panikken og tårene. Redselen gjennomsyret plutselig hele kroppen hennes. Hun ble kvalm og kjente smerter i alle ledd. Hjernen hennes gikk i spinn og i magen skar knivene seg frem og tilbake.

– Oh herregud. Selda, skrek hun høyt og la fra seg telefonen. Hun klarte ikke å puste og kjente at hun kom til å besvime. Men så fikk hun pusten tilbake og hulket plutselig så kraftig at hele kroppen ristet. Hun måtte reise, hun måtte bevege seg. Kjøkkenstolen veltet bakover med et smell, men hun registrerte det ikke. Ble bare gående frem og tilbake med begge hendene foran ansiktet. Med innestengte hyl og tårer hun ikke klarte å stanse.

– Herregud. Selda. Selda. Herregud, skrek hun på nytt.

Kari Vemork hadde jobbet sammen med Selda Krogstad i mange år. Hun hadde vært med helt siden starten. Det hadde bare vært de to. På et lite leid kontor i Fabrikkgaten sør for Bergen sentrum. Bare de to og en drøm om å få noe til. Bygge noe sammen, skape en levedyktig bedrift og tjene penger. Og de hadde jobbet og jobbet. Dag og natt. Satset alt de hadde av tid og krefter. Forsaket familieliv og helgeturer. Alltid på jobb, alltid oppgaver som hastet, alltid noe de bare måtte gjøre. Og alltid på reise. Og de måtte gjøre det bedre enn alle andre. De måtte vinne hver eneste gang. De hadde ikke råd til å tape. Den første tiden fikk de ikke ordentlig lønn heller. Bare småpenger. Ikke nok til at livet kunne gå rundt en gang. Overtrekk i banken og ubetalte regninger over alt. Og nerver hele døgnet. For at alt kom til å stoppe opp. For å mislykkes. For å tape med store gjeldsposter. For å tape anseelse, for å bli ledd av og for å høre «hva sa vi». Men de hadde stått løpet sammen, som to søstre og de hadde vunnet. I dag var Selda International Nordens største importør av krydderier og smaksprodukter fra hele verden. De hadde agenturer fra leverandører i Asia, Sør-Europa, Afrika og Sør-Amerika. Og avtaler om levering til alle de største matvarekjedene i Norden. De hadde lager i Oslo, Bergen og Trondheim, København og Stockholm. Totalt var de nesten seksti ansatte og fjorårets omsetning var på mer en åttifem millioner norske kroner. De var blitt tildelt diverse priser, blitt kåret til årets bedrift og hadde mottatt hederlige omtaler i de fleste nordiske finansaviser. Selda International var et forbilde for mange kvinner som ønsket å starte for seg selv. Og når Selda Krogstad holdt foredrag på kurs og konferanser, var salen alltid full av et lydhørt publikum.

Etter tre år i Fabrikkgaten hadde de flyttet inn i nye lokaler på Kokstad ved Flesland flyplass. Her hadde de også innredet et stort lager som leverte varer fra hele verden til mer enn 80 butikker fra Kristiansand i sør til Molde i nord. De hadde fått oppkjøpstilbud fra Frankrikes største dagligvarekjede. Prisen var hemmelig, men pressen hadde spekulert i en prislapp på over 250 millioner kroner. Selda Krogstad og Kari Vemork ble regnet som to av Nordens mest suksessrike forretningskvinner. Nå var en av dem drept i en eksplosjon og ingen kunne forstå hvorfor.

4

– Vel, da er det dette vi skal jobbe med dagene som kommer. Mens vi venter på tekniske undersøkelser fra det sønderknuste huset, og hva som var årsaken til eksplosjonen, må vi raskest mulig kartlegge bevegelser og kontaktnett til de to omkomne. Arbeidssituasjon, kolleger og familie. Jeg vil ha utskrift av telefonlister for begge to og en oversikt over bankkonti.

Det vi foreløpig vet er at Kai Krogstad nettopp hadde kommet hjem fra Dubai der han mønstret av som kaptein på oljetankeren «Star Merida». Kai Krogstad er opprinnelig fra Trøndelag, men har bodd i Bergen siden han var guttunge. Båten han var kaptein på, er eid av et rederi som er registret på Cayman Islands. Mannen ble 53 år gammel. Hans kone, Selda Krogstad som er en del yngre enn sin mann, 48 år, bør være kjent for de fleste. Hun er opprinnelig fra Syria, men er norsk statsborger og eier av Selda International som driver med import av forskjellige matvarer. Hun har forretningsforbindelser over mesteparten av verden og skal ha en formue på godt over hundre millioner kroner. Vi vet også at damen blant annet eier et stort forretningsbygg i Damaskus. Hun eier også en stor villa utenfor byen. Ekteparet Krogstad hadde vært gift i mer enn 20 år da huset deres i Ervik ble blåst til himmels. De har ingen barn. Venninne og forretningspartner er Kari Vemork. Hun er opprinnelig fra Rjukan, men har bodd i Bergen siden hun var ferdig på Norges Handelshøgskole. Hun er også 48 år, ugift, men har en datter som visstnok studerer i Paris. Kari Vemork eier 25 prosent av Selda International og ifølge ligningen er hun god for vel 30 millioner kroner. Hun har en villa i Øyjorden ute i Sandviken. Jeg vil også ha en oversikt over de ansatte ved hovedkontoret til Selda International her i Bergen og kontorene bedriften har i Oslo, Trondheim, København og Stockholm. Staben teller over seksti medarbeidere, så det blir selvsagt litt av en jobb å kartlegge alle sammen. Vi må opprette kontakt med svensk og dansk politi og snarest mulig sende en brief til Interpol i Lyon i Frankrike. Jeg har allerede snakket med politiets sikkerhetstjeneste. Det er mulig PST sender over et par medarbeidere, men det blir i så fall først etter at vi har fått klarlagt årsaken til eksplosjonen. Viser det seg at det var en gasstank som eksploderte og at årsaken var en teknisk feil, er dette selvsagt ikke en sak for hverken PST eller oss ved drapsavsnittet. Men det kommer trolig til å gå noen dager før vi vet årsaken til smellet, så foreløpig må vi holde alle muligheter åpen. Som vi har erfart mange ganger før, er selvsagt tiden i utgangspunktet vår største fiende. Dersom dette er noe som ligner et attentat, vil selvsagt gjerningsperson eller gjerningspersonene gjøre alt for å komme seg i sikkerhet. De kan selvsagt ha kommet seg ut av Norge allerede. Hvis ikke har de nok gått i dekning et eller annet sted. For ordens skyld har vi alarmert Flesland flyplass, NSB eller Vy som det nå heter og danskebåten.

Ja, det var vel alt så langt tenker jeg. Spørsmål? Nei vel, Ivar Røys og jeg begynner med Kari Vemork. Nytt møte er klokken 16, sa Bogart Ness og nikket.

5

– Du fikk tak i damen, sa Bogart og snudde seg mot Ivar Røys da de var kommet ut på gangen.

– Ja, hun tilbringer søndagen på kontoret på Kokstad. Selvsagt fortsatt i sjokk, men vi var velkommen.

– Bra. Hva tror du?

– Hva jeg tror? Jeg tror vel ikke så mye, men ærlig talt håper jeg dette dreier seg om en gasseksplosjon. Er det et drap får vi jævlig mye å gjøre. Da kan det fort bli PST og internasjonale forbindelser, sa Ivar Røys og hastet etter sin sjef ned trappene til garasjen.

– Ja, da må nok du jobbe til etter at du er 62.

– Ja, det er det jeg er redd for.

– Ikke ta sorgene på forskudd, du har bare godt av å jobbe litt lengre. Du skulle jo bli kvitt bilringen, sa Bogart.

– Hva tror du da?

– Jeg har ærlig talt vanskelig for å forstå at eksplosjon i en gasstank i en privatbolig, kan resultere i så store ødeleggelser. Jeg tror ikke denne saken handler om baconsteking. Det er urolige tider. Utenlandske kontakter og eiendommer i Syria, lover ikke godt, sa Ness.

– Så IS eller al-Qaida har tatt turen helt til Bergen?

– Jeg vil ikke bli overrasket. Hvorfor skal lille Norge slippe unna? Det finnes vel sympatisører her til lands også.

– Fundamentalister?

– Ja, de kriger jo på alle fronter.

– Hva med han der presidenten, ja hva heter han igjen?

– Bashar al Assad?

– Ja, han ja. Han virker jo ikke helt god han heller, sa Ivar Røys og satte seg inn i den sivile politibilen.

– Nei, kanskje hele verden plutselig er kommet til Bergen, svarte Ness og lukket døren.

– De guttene der, de skyr jo ingen ting. Faen, tror du virkelig noen av de karene med langt skjegg og side svarte skjorter står bak?

– Ikke umulig. De detonerer jo bomber alle steder. Så hvorfor ikke her i Bergen også.

– Så da må vår syriske venninne ha hatt noe uoppgjort i hjemlandet sitt.

– Eller med noen av sine landsmenn her i Norge. Det bor jo mer enn 30.000 syriske flyktninger i Norge, sa Ness.

– Så mange. Over 30.000?

– Ja, og innimellom alle disse 30.000, som helt sikkert er hederlig og greie mennesker, kan det jo ha sneket seg inn et par med sympati for både IS, al-Qaida eller al Assad. Hvem vet?

– Muslimske terrorister?

– Tilsammen bor det omlag 1,7 milliarder muslimer rundt omkring i verden. Og heldigvis er de aller fleste muslimer snille og hyggelige mennesker som vil alle godt, og lever i fred med sine venner og naboer. Det blir for enkelt å sette likhetstegn mellom fundamentalister og muslimer, sa Ness.

– Ja, jøss. Det var ikke det jeg mente å si heller, sa Ivar Røys og satte bilen i gir.

Vel fremme på Kokstad ble de tatt imot av Kari Vemork og vist inn på hennes kontor. Rommet var ikke overdådig stort, men det var likevel gjort plass til et møtebord og fire høye skinnstoler. Kari Vemork var en slank og pen dame, hun hadde briller på nesen og oppsatt hår. Hun så ut som en forretningskvinne. Men både Bogart Ness og Ivar Røys kunne se at damen var merket. Hun hadde store ringer rundt øyene og så grå og sliten ut.

– Vær så god, sitt. Vil dere ha en kopp kaffe? spurte hun og prøvde å smile.

Bogart så på sin kollega og svarte nei takk for begge to.

– Du har kjent Selda Krogstad i mer enn 20 år. Hva kan du si om henne som person? Sa Bogart Ness.

– Ja, Selda var alltid en du kunne stole på. Hun var meget dyktig og målbevisst. Noen oppfattet nok henne som krevende og ganske dominerende. Hun visste alltid hva hun ville og hun var aldri redd for å si i fra dersom det var noe hun ikke likte. Hun hadde en utrolig gjennomføringsevne, hun ga seg liksom aldri før hun var i mål. Å være muslimsk forretningskvinne kunne til tider by på store utfordringer. I vår vestlige del av verden behandler mange menn dessverre oss kvinner fortsatt som hva skal jeg si, annenrangs. I alle fall når det gjelder forretninger, men i den muslimske delen av verden er dette en mye større utfordring. Privat er det ofte kvinnene som bestemmer, men utenfor hjemmet er mange muslimske kvinner totalt underlagt mannen. Syria er ikke det verste eksempelet og i alle fall ikke blant middelklassen der mange menn og kvinner er høyt utdannet. Men i forretningslivet møter vi kvinner ofte muslimske menn som har vanskelig for å behandle oss som likeverdige parter. Kvinner skal ikke drive business, de skal være hjemme med barna og tie når mannen snakker. Vi har forretningsavtaler med mer enn hundre forskjellige bedrifter i den muslimske delen av verden og mange av disse bedriftene er små med en lang historie. Og tradisjon. Mannstradisjon. Så Selda møtte mange utfordringer og dette gjorde henne bestemt. Ingen tråkket på Selda, derfor oppførte hun seg ofte også som sta og dominerende. Hun tok luven av menn med engang dersom de forsøkte seg. Har dere noen teori om hva som skjedde? Jeg mener om hvem som står bak eksplosjonen? spurte Kari Vemork alvorlig.

– Beklager, men det er alt for tidlig å si noe om årsaken eller om hvem som eventuelt kan stå bak. Vi vet ennå ikke om det var en teknisk feil eller om det var en sprengladning som var plassert i huset, svarte Ness.

– Vi forstår det slik at Selda Krogstad ofte var på forretningsreiser, sa Ivar Røys uten å helt vite selv hva han spurte om.

– Ja, Selda hadde ca. 250 reisedøgn i året. Hun var alltid på farten, ikke minst i Midtøsten og store deler av Afrika. Hun skulle ha reiset til Istanbul i morgen.

– På forretningsreise?

– Ja, hun har vært i dialog med et par importører der i flere år. Russisk kaviar. Belugakaviar. Vi var i ferd med å inngå avtaler med en del eksklusive restauranter både her hjemme og i utlandet. Flere Guide Michelin- restauranter faktisk. De vil helst ha belugakaviar, og da helst den lysegrå. Den er mest eksklusiv. Men dette var Selda sitt prosjekt, jeg vet dessverre ikke så mye mer.

– Var hun ofte i Istanbul?

– Nei, det siste året har hun vel vært der en tre fire ganger tenker jeg. Men ting tar tid når man skal handle med russiske kontakter. Og særlig nå. Ikke alltid verdens høyeste forretningsmoral og korrupsjon er selvsagt et problem. Oligarkene styrer og kontrollerer det meste og de skal selvsagt ha sin del av fortjenesten. Men Selda var dus med et par stykker. Jeg husker ikke navnene, men jeg tror de hadde nære kontakter med den øverste politiske ledelsen, sa Kari Vemork.

– Putin? spurte Ivar Røys.

– Nei, nei, det tror jeg ikke.

– Hva med reiser til Syria? ville Bogart Ness vite.

– Dere vet jo selvsagt at Selda opprinnelig kom fra Syria. Fra Damaskus. Men etter at borgerkrigen brøt ut var det forbundet med stor fare å reise dit. Selda hadde en stor familie og vennekrets i Damaskus, men hun var meget kritisk til Bashar al-Assad, presidenten i landet. Det var de to brødrene hennes også. Han eldste ble fengslet flere ganger og torturert, mens den yngste ble skutt og drept under en demonstrasjon for en tid tilbake. Selda ble også regnet som opposisjonell. Derfor var hun veldig forsiktig de få gangene hun besøkte Damaskus. Hennes foreldre og en eldre søster flyktet til Tel Aviv hvor de fortsatt bor, sa Kari Vemork.

– Selda Krogstad eier en stor forretningseiendom i Damaskus og en villa utenfor byen. Hvem passer på disse eiendommene?

– Eiendommene tilhører Selda International, altså vårt selskap. Forretningseiendommen ligger sentralt i Damaskus og er utleid til kontorer og butikker. Villaen skulle være vårt feriested, men igjen så satte borgerkrigen en stopper for det. Villaen ligger utenfor Tartus omlag tre timers biltur nord for Damaskus. Huset ligger veldig fint til ved havet, men det har stått tomt i mange år. Vi har ansatt en vaktmester som passer på eiendommen, men mangel på det meste betyr at huset nok forfaller mer og mer. Veldig synd for vi har hatt noen fantastiske ferieopphold der, sa Kari Vemork og var blank i øynene.

– Hadde Selda noen fiender eller noe uoppgjort med noen? spurte Bogart Ness.

– Vel, hun var ikke alltid like enkel å hanskes med. Sta som hun var. Det var helt sikkert noen som ikke likte hennes væremåte, men om du kan kalle det fiender er vel å trekke det litt langt. Politiske fiender hadde hun nok, i alle fall for noen år siden da både hun og brødrene hennes var aktive i kampen mot al-Assad, sa Kari Vemork.

– Jeg går ut fra at du kjente mannen til Selda?

– Ja, men ikke så godt. Han var sjelden hjemme.

– Jobbet han på noen måte for Selda International?

– Nei, han var vel bare kaptein. Han oppholdt seg ofte i Dubai når han ikke var til sjøs. Spilte mye golf. Han var nesten aldri i Norge i vinterhalvåret. Han likte ikke kulden.

– Hvordan vil du karakterisere ekteskapet mellom han og Selda?

– Det er kanskje feil av meg å si det, men jeg tror han hadde flere, hva skal jeg kalle det, elskerinner i Dubai.

– Visste Selda om dette?

– Ja, hun visste det. Ja, det er vel ingen hemmelighet at hun hadde flere herrebekjentskaper hun også.

– I Dubai?

– Nei, hun likte seg ikke i Dubai. Hun hadde vel et par elskere her i Bergen tror jeg, sa Kari Vemork med et smil.

– Hadde disse elskerne noen navn? spurte Bogart Ness.

– Ja, de hadde vel det.

– Kan du røpe noen navn?

– Vel, jeg regner med at jeg ikke blir oppgitt som kilde?

– Ja, det kan vi nok love deg.

– Den siste jeg vet hun hadde et forhold til var Svein Barsnes, han som spiller på Brann. Fotballaget altså.

Og før det hadde hun et langt hemmelig forhold til Cato Wilhelmsen.

– Ordføreren i Bergen?

– Ja, høyreordføreren. Han fikk jo hjerneblødning. Etter det jeg vet sitter han nå på et eller annet gamlehjem.

– Men ekteskapet med Kai Krogstad bestod?

– Ja, de forble gift, selv om de ofte var uvenner, sa Kari Vemork.

– Du har en datter. Har du vært gift? spurte Ivar Røys.

– Ja, en gang for lenge siden. Men det ekteskapet sprakk etter mindre enn et år. Men vi fikk en datter sammen. Trine studerer i Paris. Ja, der har hun snart vært i to år.

– Har du fortsatt kontakt med din eksmann?

– Nei, han har jeg ikke snakket med på mange år. Han er gift og skilt på nytt og bor i Arendal. Det er vel alt jeg vet om den mannen. Ja, Trine, vår datter snakker vel med sin far av og til.

– Kan du gi oss navnet på din eksmann?

– Ja, han heter Jim Krogh. Han er tannlege. Hyggelig fyr, men komplett ubrukelig som ektemann.

– Ja vel?

– Mulig han er blitt voksen nå, men da vi var sammen var det bare tre ting han hadde i hodet; damer, alkohol og biler. En drømmer av rang. Totalt ubrukelig. Alltid i bakrus og alltid blakk. Men han driver visstnok fortsatt en rimelig god tannlegepraksis i Arendal, sa Kari Vemork.

– Kjente din datter Selda Krogstad? spurte Ivar Røys.

– Ja, de har kjent hverandre siden Trine ble født. Du kan vel nesten si at de var bestevenninner. Selda besøkte ofte Trine i Paris. Trine kalte Selda for tante Selda. Det har hun gjort helt siden hun var liten.

– Hva skjer med Selda International nå? spurte Bogart Ness.

– Her kommer det selvsagt til å bli en del forandringer, men vi har en dyktig stab. Selda var jo selve motoren i bedriften og den rollen blir nok vanskelig å fylle. Ærlig talt så vet jeg ikke. Vi trenger nok en del tid før vi bestemmer hva vi skal gjøre, sa Kari Vemork.

– For en tid tilbake kunne vi lese at en fransk kjede ville kjøpe Selda International.

– Ja, de har stått på døren her lenge, men om de fortsatt er interessert vet jeg ikke.

– Om jeg ikke husker feil ville de betale 250 millioner for bedriften?

– Ja, det var nok bare spekulasjoner.

– Hvor mye er Selda International verdt da?

– Vanskelig å si, men et sted mellom 100 og 200 millioner bør vel være realistisk.

– Og hvem sitter i så fall igjen med den fortjenesten? spurte Ivar Røys.

– Selda har fortsatt en bror i Syria og en søster i Israel.

– Og du?

– Jeg eier 30 prosent av selskapet, så dersom vi bestemmer oss for å selge vil selvsagt en del av salgssummen tilfalle meg.

– Et sted mellom 30 og 60 millioner kroner?

– Mulig, men så langt har jeg ikke tenkt.

– Dersom det viser seg at det var en bombe som var årsaken til eksplosjonen, kommer vi til å kartlegg reisevirksomheten til Selda for å se om vi kan finne noen utenlandske forbindelseslinjer. Vi kommer også til å se litt nærmere på de ansatte. Politiets sikkerhetstjeneste PST kan også bli koblet inn i saken, sa Ness.

– Terrorister? Er det det du mener?

– Vel, at et hus blåses i luften er ikke akkurat hverdagskost i vår del av verden. Vi ser ikke bort fra at Bergen kan ha hatt besøk av noen med tilhørighet til slike miljøer. Men som sagt dette vet vi foreløpig ingenting om.

– Hva er det du sier? Mener du at mitt liv også er i fare? spurte Kari Vemork og så strengt på Bogart Ness.

– Vi må holde alle muligheter åpne. For å være helt ærlig så kan vi ikke vite det. Vi vet rett og slett ingenting om bakgrunnen for denne saken. Det er for tidlig å si noe som helst, men vi må være forberedt på at saken kan utvikle seg, sa Ness.

– Utvikle seg? Hva skal det bety?

– Vel, dersom det viser seg at det var en sprengladning som var plassert i huset, må jo noen ha plassert den der og da noen må jo ha hatt at et ganske sterkt motiv for å detonere den. Og rydde to mennesker av veien. I alle fall en av dem. Enten Selda eller hennes mann. Eller begge to, sa Bogart Ness.

– Så jeg kan være nestemann på drapslisten? Er det det du prøver å si.

– Det vet vi ikke, men det er veldig viktig at du tenker nøye gjennom hva du tror kan ha vært årsaken til at en eventuell bombe var plassert i huset.

– Ja, men jeg har ingen anelse. Helt alvorlig, jeg vet ikke, sa Kari Vemork med redsel i stemmen.

– Har dere ansatt noen fra Syria i bedriften? spurte Bogart Ness.

– Ja, vi har flere som jobber både på lageret og kontoret.

– Her i Bergen?

– Ja, på huset her, Selda hadde god kontakt med syrere som flyktet fra borgerkrigen og flere av dem har jobbet og jobber her. Tror du noen av de står bak bombingen?

– Nei, jeg tror ingenting. Vår jobb nå er å skaffe oss oversikt over mulige forklaringer og motiver for eksplosjonen. Derfor må vi lete mange steder. Helt til vi finner et spor som kan ta oss i retning mot en eller flere drapsmenn. Eller drapskvinner, sa Ness.

– Hva vil du jeg skal gjøre da? Gjemme meg? Reise vekk?

– Var du hjemme i natt?

– Nei, jeg lå over hos en jeg kjenner.

– Kan du gi oss et navn?

– Ja, jeg vil helst ikke at dette kommer ut. Jeg overnattet hos en mannsperson.

– En mannsperson. Du må gi oss et navn, sa Ness.

– Birger Halvorsen.

– Så denne Birger er en hemmelig kjæreste?

– Vet ikke hva jeg skal kalle det, svarte Kari Vemork og prøvde å smile.

– Du var altså ikke hjemme i huset ditt i Øyjorden. Vel, det er farlig å spekulere. Du forstår kanskje hvor jeg vil.

– At planen var å sprenge mitt hus også?

– Kanskje, så for sikkerhets skyld kommer vi til å gjennomsøke huset du har i Øyjorden med bombehunder og teknisk personell. Inntil vi vet mer vil også et par av våre kolleger holde et øye med deg de neste dagene. Du må selvsagt selv velge om du vil reise vekk eller bli i Bergen.

– Gud, tror du virkelig at noen vil sprenge meg i luften også? Drepe meg?

– Som sagt, så har vi ikke grunnlag for å tro noe som helst. Vi jobber nå døgnet rundt for å komme til bunns i denne saken. Det er vel alt jeg kan si akkurat nå.

– Gud. Så forferdelig. Dette er helt forferdelig. Jeg vet hverken ut eller inn. Jeg har nå ansvaret for en stor bedrift med mange ansatte og mange kunder og dere fortelle meg at jeg er neste på drapslisten, sa Kari Vemork nesten hysterisk.

– Vel, beklager, men det har vi ikke sagt. Prøv å forstå, dette er en meget vanskelig situasjon både for deg og for oss. Vi skal gjøre alt vi kan for at du kan føle deg trygg, men dersom dette var en terrorhandling, har vi foreløpig å gjøre med en usynlig fiende som selvsagt kan slå til igjen. Foreløpig vet vi dessverre ingenting, sa Ness med rolig stemme.

– Dersom du vil at vi skal finne et trygt sted til deg, så gjør vi selvsagt det, sa Ivar Røys.

– Trygt sted? Hvor skal det være da? Jeg må jo være her. Jeg har jo en bedrift å ta vare på. Forstår dere ikke det da?

– Jo, vi forstår det, men nå må vi ikke miste kontrollen.

Situasjonen er meget vanskelig for alle parter. Du må selv bestemme hva du vil gjøre, sa Ness.

– Herregud, hvordan skal jeg vite det da? ropte Kari Vemork og reiste seg.

– Har du snakket med din datter om det som har skjedd?

– Ja, jeg ringte henne i går kveld. Hvordan det? Er hun i fare også?

– Det kan vi heller ikke svare på. Hun bør nok komme hjem til Bergen med første fly. Vi har tatt kontakt med fransk politi. De vil hjelpe henne. Enten gi henne beskyttelse i Paris eller sørge for at hun kommer seg trygt på et fly. Vår anbefaling er klar, men igjen, dette må dere bestemme selv.

– Jeg vil ha Trine hjem med en gang. Hører du, hun skal hjem nå. Jeg kan leie et fly til henne.

– Våre folk har allerede snakket med fransk politi. De er hos henne nå, så alt er bra med din datter. De vil sette henne på et fly og vi vil hente henne på Flesland. Hun kommer seg trygt hjem. Du kan kontakte henne, men jeg ber deg, prøv å være rolig. Du må ikke skremme henne unødvendig, sa Ness alvorlig.

– Skal jeg ringe henne nå? spurte Kari Vemork med redsel i stemmen.

– Ja, gjør det. Men bare snakk rolig. Bare si at hun skal gjøre det politiet i Paris forteller henne. Hun må ikke få panikk. Vi kan vente på gangen om du vil, sa Ness og gjorde tegn til at han ville reise seg.

– Javel. Gud så forferdelig. Ja, jeg skal ringe. Jeg skal prøve å være rolig. Er politiet hos henne nå?

– Ja, etter hva vi har fått opplyst skulle de oppsøke henne i morges. De venter nok bare på beskjed fra oss eller fra deg.

– Så jeg skal ringe nå?

– Ja, gjør det, men bare prøv å være helt rolig, sa Ness.