Jon Ewo

DET STÅR SKREVET
I TRE STEINER

© Liv Forlag / Forlagshuset i Vestfold 2024

Omslagsdesign: Henrik Koitzsch / Koitz animation & graphics

Innmat: Terje Nielsen

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978 82 8330 418 3 (ePub)

ISBN: 978 82 8330 417 6 (trykk)

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller inngåtte avtaler om kopiering.

DEL 1
AV BYTTING-SAGAEN

1

Jeg slengte sekken min ned ved siden av den lave fjellveggen hvor jeg skulle buldre. Den andre jenta irriterte meg. Det var ikke så mange som kjente dette klatrestedet i nærheten av Bogerud. Jeg pleide å være alene her. Jeg liker meg best alene.

Hun var blond, kanskje rundt tolv år, sånn som meg. Der stoppet likheten. For hun var solbrun, mens jeg er bleik. Foreldrene mine sier jeg mangler fargestoff i huden. Dessuten var hun veltrent, med bulende arm- og beinmuskler. Jeg hadde også fått muskler dette året jeg hadde buldret. Selv om det ikke var like mye som henne.

Jeg kikket på henne i smug mens jeg åpnet sekken. La merke til at hun hadde den dyreste modellen La Sportiva-klatresko der hun jobbet seg fra midten av fjellveggen og vekk fra meg. Den svarte t-skjorta var fra Celine. Sist jeg sjekket kostet den 5000 kroner. Buksa hennes kom fra Milrab. Alt var klatreklær lagd for maks behagelig buldring pluss en maks full bankkonto.

Opp av sekken tok jeg fram utstyret mitt: ei slitt t-skjorte og en shorts med en flenge i lomma. Kjøpt på loppemarked i fjor.

Jenta var ikke redd for å falle. Hun brukte verken hjelm eller crashpads. Noen av de som buldrer tror at siden det bare er klatring sidelengs én til to meter over bakken, så trenger man ikke beskyttelse. Hjelm er for pyser, liksom. Men jeg visste at hvis jeg datt to meter ned på ryggen, ville jeg kjenne det. Det verste måtte være å smelle bakhodet inn i en stein. Flere buldrere hadde måttet dra til legevakta. Likevel lot jeg hjelmen min ligge igjen i sekken. For ikke å ta sjanser, brettet jeg ut det oransje fallunderlaget på bakken.

Jeg flyttet meg lengst unna. Denne delen av fjellveggen hadde jeg ikke testet før. Jeg så fort hvor jeg kunne plassere hender og føtter. En av de fine tingene med dette klatrestedet var at fjellet bulte skrått utover. Det var en passe utfordring for meg, som var forbi amatørstadiet.

Det er ikke bare hender og føtter som skal overvinne fjellet. Hoftene er like viktige. Det er lett for nybegynnere å glemme at magen og hoftene må holdes tett inn mot klatreveggen.

Jeg tvang meg til å slutte å glane på henne, som buldret tilbake samme vei som hun hadde kommet. I stedet gikk jeg gjennom oppvarmingsøvelsene mine med vindjakka på, for da ble musklene myke og smidige. Etter noen minutter kastet jeg jakka, samlet det lange, lyse håret mitt i en hestehale og tok på meg Peak Performance-capsen jeg hadde kjøpt på salg. Ikke samme kvalitet som den andres MJM-caps, men den dugde for en fattig buldrer.

Foreldrene mine hatet klatresport. Hadde jeg klatret i høyden, hadde de nektet meg å holde på. De godtok bare buldring fordi det ikke gjøres i høyden. Helst ville de vært med for å passe på. Men jeg nektet, og ingen fikk meg til å gjøre noe jeg ikke ville.

Med et siste blikk på jenta fant jeg fotfeste i veggen med høyrefoten og heiste meg opp etter å ha funnet grep for begge hender. «Dyrt utstyr hjelper ikke!» freste jeg for meg selv. «Det eneste viktige er god teknikk!»

Samtidig visste jeg at det var urettferdig å mislike denne jenta. Hun hadde ikke gjort meg noe. Hun hadde bare tatt den plassen jeg syntes var min.

Nå fulgte venstrefoten etter, og med hender og føtter halte jeg meg oppover. I løpet av tre minutter befant jeg meg to meter over bakken og måtte vurdere hvordan jeg skulle klare å klatre sidelengs.

Jeg ville ikke la meg forstyrre av den andre jenta, men måtte likevel gløtte bort på henne. Hun hadde buldret tjuefem meter på noen få minutter. Hun var rask som Spider-Girl!

Det straffer seg alltid å miste fokus på fjellet. Jeg hadde glemt tyngdepunktet og å holde hofter og rumpe tett inntil veggen. Jeg datt som en amatør. Rett ned, men heldigvis på fallunderlaget.

Smellet mot kroppen var ikke det verste. Det som var ille var at hun la merke til det. «Gikk det bra?» ropte hun. Den dumme, dumme jenta som var så solbrun, rik og sunn. Hun smilte til meg. Hvis det ikke var et hånlig flir.

Jeg sendte henne et stygt blikk mens jeg fikk igjen pusten. Kom til meg selv igjen og svarte: «Jeg bare øver på å falle. Underlaget er nytt.»

Jeg snudde meg vekk selv om jeg hørte noe som enten var et kaldt fnys eller en fnising. Jeg hørte selv hvor dum unnskyldningen var. Etter et kort blikk på henne, som nå hadde klatret den andre veien igjen, hoppet jeg opp og studerte fjellveggen.

Du skal ikke klatre når du er sint. Da mister du lett fokus. Det kan bli farlig. Jeg fant det jeg syntes var gode fotfester og håndgrep. Og datt på nytt.

Jeg prøvde å holde munnen, men slapp fra meg et lite «au». Hadde det ikke gjort så vondt i skulderen, hadde jeg sparket til fjellet. Noe som er like dumt som å klatre i sinne. Fjellet bryr seg ikke. Det respekterer deg bare hvis du respekterer det.

Jeg trodde ikke at hun hadde hørt det, men hun ropte: «Trenger du å lære noen klatretriks? Jeg kan en del teknikk.»

Det kunne hun sikkert, men jeg svarte kaldt: «Nei, alt går bra.»

Jeg lå rett ut og stirret opp i himmelen. For en dårlig klatredag! Bølger av raseri skylte gjennom kroppen. Endelig reiste jeg meg. Pakket sekken og tok stien som førte til T-banestasjonen. Jenta ropte et ha det etter meg. Jeg svarte ikke.

Proffjenta med alt det dyre utstyret lo sikkert av en nybegynner. Sånn er folk. Ingen vil deg noe godt.

2

Helt siden jeg var liten, har jeg følt at jeg ikke passer inn blant andre. Jeg tenker og gjør ting annerledes. Som om jeg ikke snakker det samme språket eller lever i samme land. Sånn var det i barnehagen, på skolen og i nabolaget. Det var bare hjemme hos foreldrene mine og lillesøster Monika at jeg ikke brydde meg om det. Sammen med alle andre var jeg bare rare Linn.

Jeg må ha vært bare åtte år da jeg første gangen skjønte at jeg var annerledes. Det hadde vært et skikkelig snøvær hele dagen der vi leide ei hytte like ved Jotunheimen. Selv da det mørknet snødde det. Jeg gikk ut i skjulet for å hente mer ved. I stedet stoppet jeg opp ved grinda og stirret mot fjellet som lå en kilometer unna hytta. Det het Huldnuten og hadde en rar, flat topp. Som en kakedeig noen hadde trykket ned toppen på. Det lyste ved foten av fjellet. Blinket flere ganger. Som om det ble signalisert til meg.

Luktene av nybakt brød fra hytta ble borte. Det ble også følelsen av nysnø under støvlene. Jeg mistet luktesans og smak. Glemte hvorfor jeg hadde gått ut. Alt som betydde noe var lysblinkene.

Jeg gikk ut på veien og fulgte den mot lyset. Jeg hørte et skrik underveis. Den gangen trodde jeg at det var en fugl. Nå er jeg sikker på at det var mamma som ropte på meg.

Jeg styrte rett mot blinkene, til dit hvor veien svingte av østover. Der tråkket jeg over brøytekanten og gikk over et jorde for å komme nærmere lyset. Det hadde snødd hele dagen. Likevel oppdaget jeg et smalt tråkk som gikk rett dit hvor lysglimtene sluttet. Som om noen hadde lagd ferdig en sti til meg. Jeg hørte et rop langt borte fra. Kjente heller ikke hvor kaldt det var, selv om jeg hadde på meg bare en genser.

Jeg prøvde å få øye på lyset igjen, men det var nesten mørkt. Jeg stoppet opp og så meg rundt. Kjente det som om jeg var festet til et tau som trakk meg framover. Så jeg fulgte stien uten å være redd.

Jeg nådde en liten bakketopp, og nedi ei grop lå det ei hytte bygd av jord og greiner og med et lite, rødt vindu som vendte mot meg.

«Jeg er framme», sa jeg til meg selv. Som om hytta svarte, så lyste det opp et kort øyeblikk i vinduet.

Jeg gikk rundt hjørnet på hytta uten å være redd. I dag hadde jeg sikkert ikke gjort noe sånt. Men den gangen var det som om jeg gikk i søvne. Jeg bare visste at jeg skulle hit!

Jeg burde sikkert også ha blitt redd da jeg kom inn i hytta. Midt på gulvet brant det et bål. Foran ilden satt en mann som liknet en bjørn. Han var liten og tjukk, med viltert, svart hår og skjegg. Han pekte på trestubben på den andre siden av bålet. Der satte jeg meg og varmet hendene mot flammene.

Slik ble vi sittende lenge og bare stirre på ildens blå og grønne flammetunger. Jeg oppdaget dansende figurer inne i flammene. Sammen med dem beveget det seg hester, hunder og katter. Figurene liknet mennesker, men med klær som ikke liknet klær jeg hadde sett før. De danset noe som ikke liknet menneskedanser. Og sang rare sanger som verken hadde vers eller refreng. Bare en slags nynning på en tone som steig og sank.

Jeg løftet blikket da jeg hørte en rar lyd. Bjørnemannen hadde reist seg og øste grøt på en tallerken. Bak ham satt et ekorn som ikke liknet andre ekorn. De har rødbrun pels og hvitt brystparti, men dette ekornet hadde en kritthvit flekk i panna som fulgte hodet opp og ut til sidene, til flekken nådde ørene. Først trodde jeg at det bare var et utstoppet dyr, men så blunket det med øynene og beveget hodet mens det studerte meg. Jeg fikk lyst til å klappe det, men jeg fikk følelsen av at det da ville rømme vekk.

Fremdeles var jeg ikke urolig siden hytta føltes trygg og sikker. Bjørnemannen rakte meg tallerkenen. «Blås på den», sa han med mørk stemme. «Den er for varm.»

«Hvor er jeg?» spurte jeg.

«Der du hører hjemme», svarte han. «Du er ikke manna. Du er en av oss.»

«Og hvem er ‘manna’ og hvem er ‘oss’?» spurte jeg.

«Det kommer du til å skjønne når du blir tenåring», svarte han og fortsatte: «Du er følsom for mye som andre ikke er.»

«Hva betyr det å være følsom?» spurte jeg, for jeg var ikke så gammel.

«Du føler mer og sterkere enn alle andre. Men det er ikke noe å være redd for. Senere forstår du.»

«Hvorfor kan jeg ikke forstå det nå?» Jeg ga meg ikke.

«Spis grøten din og se inn i flammene», svarte han bare.

Igjen så jeg skapningene som liknet mennesker. De lekte, sloss, danset, spiste og red på eller matet dyr. Grøten var søt og gjorde meg skikkelig mett.

Jeg lo mens jeg så på skapningene, men ble snart så søvnig at jeg krøllet meg sammen på bakken ved bålet. Jeg sovnet på riktig og drømte at skapningene fra flammene danset rundt meg.

Da jeg kom til meg selv, lå jeg på noen greiner under et digert grantre. Hytta var borte, og det var langt på dag. Jeg hørte mamma rope navnet mitt: «Linn! Linn!» Innimellom hulket hun og snøvlet: «Ungen min!»

«Jeg er her», ropte jeg med svak stemme.

«Hvor er du?» ropte hun med panikk i stemmen. Først da ble jeg redd. Mest av alt frøs jeg og var sulten.

«Jeg er her!» ropte jeg med full kraft i stemmen. Måtte kave meg løs fordi skulderen på genseren hadde frosset fast i snøen under meg. Jeg stirret på hånda mi, for jeg hadde ikke hatt på meg votter da jeg gikk fra hytta og til vedskjulet.

Mamma satte seg på huk ved grantreet og skjøv greinene til side. Hun dro meg fram og trykket meg så hardt inntil seg at jeg trodde hun skulle knuse meg. «Jeg trodde du var …»

Jeg svarte bare: «Jeg var her hele tiden.»

«Jeg skjønner det ikke», svarte hun. «Du forsvant for atten timer siden, og vi har lett overalt. Vi har til og med vært her noen ganger. Hørte du ikke ropene? Og hvor har du fått de vottene fra? De er jo ikke dine.»

Merkelig nok kjente jeg ikke på at jeg hadde vært redd, for det føltes som om skapningene og dyrene fra bålet var inni meg og fortsatte dansen på innsiden av huden. Det gjorde meg trygg. Det med vottene kunne jeg ikke forklare. Men jeg følte at de tilhørte meg, så jeg svarte bare: «Jeg fant dem på veien. De er skikkelig gode å ha på seg. Jeg vil beholde dem.»

De skapningene har vært der siden. Bjørnemannen sa at jeg ville forstå mer når jeg ble tenåring. Det er ikke så lenge igjen før jeg blir tretten. Da håper jeg at jeg finner svarene på det han sa: «Du er ikke manna. Du er en av oss.»

Jeg vet fremdeles ikke hvem manna eller oss er, men jeg vet at jeg ikke passer inn der jeg er. Jeg er annerledes. I barnehagen kalte de det for høysensitiv. Det kan være en fin ting, visstnok.