© Liv Forlag / Forlagshuset i Vestfold 2025

Omslagsdesign: Henrik Koitzsch / Koitz animation & graphics

Innmat: Terje Nielsen

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978 82 8330 443 5 (ePub)

ISBN: 978 82 8330 442 8 (trykk)

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller inngåtte avtaler om kopiering.

Jon Ewo

TROLLKAMP

INNHOLD

I forrige bok

De viktigste personene som er med i boka

Del 3

Del 4

Neste bok

I FORRIGE BOK

Linn Greve, tretten år, var ikke som andre mennesker. Hun var faktisk ikke et menneske i det hele tatt. Hun var ei hulderjente. Det fikk hun vite av storesøsteren sin, Sunniva, i forrige bok. Der skjønte Linn plutselig hvorfor hun alltid hadde følt seg utenfor sammen med andre mennesker, som hun nå vet at hulderfolket kaller manna.

Hun ble forbyttet som baby av den onde prins Nattstjerne. Han ønsker å rydde bort alle huldre som står mellom ham og makten. Og Linn er den yngste datteren til hulderfolkets dronning, Solros.

Men vil hulderfolket ha henne tilbake, eller vil de heller foretrekke menneskebarnet som vokste opp hos dem, Ulva?

Sunniva har advart Linn om at det kanskje ikke blir lett å bytte plass med Ulva, for hulderfolket trives dårlig med store forandringer. Ønsket til Linn må tas opp på neste hulderting.

Men før det må hun lære det hun kan av den trollkyndige Gellir, Sunniva og daimonen sin, et ekorn som heter Skreple.

DE VIKTIGSTE PERSONENE
SOM ER MED I BOKA

Linn Greve – tretten år, oppvokst blant mennesker. Men er egentlig ei hulderjente som ble byttet med en menneskebaby da hun selv var baby. Det er hun som er byttingen i denne fortellingen.

Monika – Linns menneske-lillesøster.

Dronning Solros – Linns egentlige mor. Dronning over hulderfolket.

Sunniva – Linns hulder-storesøster.

Prins Nattstjerne – Onkelen til dronning Solros. Vil overta tronen. Det var han som byttet Linn mot en menneskebaby.

Ulva – Menneskebabyen som ble byttet av prins Nattstjerne mot Linn. Ulva er oppvokst blant huldre og har lært en del av dem.

Gellir – En magikyndig huldermann. Vil ha Linn som sin etterfølger.

Skreple – Et ekorn som er Linns beskyttelsesdyr og læremester. Hun er Linns daimon.

Gro – Den eneste i klassen som Linn er venn med.

Del 3 av Bytting-sagaen

1.

Pappa sier alltid at hytta vår ligger i Risør. Alle tror at den ligger i selve byen. I virkeligheten ligger hytta vår på ei øy i fjorden utenfor Risør. Du kjører nesten inn til sentrum av trehusbebyggelsen, men tar så av til venstre, over ei bro og inn på øya som heter Barmen. Deretter følger vi en svingete vei gjennom mye skog og kommer til den vestlige delen hvor hytta ligger. Det er et hvitmalt gammelt trehus. Dessverre litt for langt unna sjøen.

Jeg synes at jeg har vokst opp på Barmen. Foreldrene mine spurte ofte om jeg ville ha med noen venner dit, så jeg ikke ble alene. Men jeg likte å være alene. Nå vet jeg at det er fordi jeg ikke er av mannaslekt, men er ei hulder. Hulderfolket foretrekker hverandre eller går sine egne aleneveier.

Den eneste jeg noensinne kunne ha tenkt å ha med meg, var Sunniva. Men jeg visste at jeg skulle møte henne på huldertinget ved tjernet Tjenndalstjenna om ikke lenge.

Kjøreturen den første sommerferiedagen ned til Risør føltes som om den tok flere dager. Selv om det ikke gikk mer enn tre og en halv time. Hvorfor gasset ikke mamma mer på, tenkte jeg? Hvorfor måtte Monika stadig mase om å tisse, kjøpe is, spise pommes frites og alt mulig annet fjas? Jeg var irritert og prøvde å ikke vise det. Selv om det var vanskelig.

Underveis stoppet mamma plutselig ved en veikro for å ringe pappa. Han skulle jobbe de første to ukene av vår ferie og først da komme nedover til oss. Hun sa at hun savnet ham allerede. Litt senere foreslo mamma at vi burde stoppe for lunsj, og svingte inn ved en annen veikro.

Da eksploderte jeg av utålmodighet. Såpass høyt og tydelig at mamma tidde stille, startet bilen og kjørte av gårde. Mer ble ikke sagt før vi var framme. For første gang på mange dager begynte jeg å skrolle på mobilen. Før pleide jeg å bruke flere timer med mobilen, men etter at jeg møtte Sunniva ble det mindre. Jo, selvsagt brukte jeg mobilen. Men nå bare for å snakke med Sunniva. Jeg hadde skiftet fokus på mange ting etter at hun avslørte at vi var søstre.

Monika ville rett til badestranda etter at vi hadde pakket ut. På øya ligger det nemlig ei strand med verdens rareste navn. Den heter «Der bikkja beit mannen». Ingen vet lenger hvorfor den heter det. Navnet er morsomt og stranda er ikke stor. Mamma så på meg, og jeg, som hadde dårlig samvittighet fordi jeg hadde blitt sur, fulgte Monika. Underveis oppdaget jeg en fjellvegg som passet ypperlig til buldring. Hvorfor hadde jeg ikke lagt merke til den lovende fjellveggen før?

Kom jeg til å møte min daimon, Skreple, før huldertinget? Jeg visste ikke, for Sunniva hadde bare tekstet meg: «Alt kommer sikkert til å gå bra.» Nå satt jeg på stranda og passet på Monika, som plasket i bølgene med den oppblåsbare krokodillen sin. Pluss at jeg leste den lange meldingen Gro hadde sendt meg. Hun avsluttet med: «Savner vennene mine. Det vil si, bare deg. Resten av klassen og folka i nabolaget klarer jeg meg godt uten. Alt bra?»

Jeg svarte kort at her gikk det strålende. Kom ikke på mer å si.

Monika og jeg dro tilbake til hytta etter en time. Mamma hadde laget middag. Jeg kjente på det mens hun sto der ved komfyren. Jeg hadde faktisk sluttet å tenke på henne som den virkelige mammaen min. Min egentlige mamma hadde jeg ennå bare sett på avstand – dronning Solros. Likevel begynte jeg å knytte meg til henne.

At jeg tenkte sånn på henne som hadde vært mamma i årevis, gjorde meg både trist og ga meg dårlig samvittighet. Som om jeg sviktet henne. Hun kunne selvsagt ikke vite verken hva prins Nattstjerne hadde gjort eller hvilke tanker jeg gikk rundt med. Jeg bestemte meg for at jeg en dag skulle fortelle henne alt.

2.

Etter middag gikk jeg tilbake til den lovende fjellveggen med buldreutstyret mitt. Monika ville være med, helt til mamma skjønte at jeg trengte tid alene.

«Vi ser heller noen episoder av Friends sammen, Monika», sa hun. Jeg har aldri forstått at folk orker å se en TV-serie om og om igjen, de hadde sett Friends seks eller sju ganger.

Jeg tok offroadsykkelen min for å få med meg alt utstyret. Fulgte den smale stien i retning stranda. Jeg hadde knapt rukket å ta på meg hjelmen da et ekorn pilte ut av skogen og stirret på meg.

«Er det du som er Skreple?» spurte jeg.

«Tsk, tsk», sa ekornet.

«Synd du ikke kan snakke», sa jeg og flirte. «Da skjønner jeg ikke hvordan du skal kunne veilede meg.»

«Er det bedre hvis jeg snakker mannaspråk?» svarte ekornet.

«HVA?» spurte jeg. «Kan du snakke? På ordentlig?»

«Så fint at du forstår norsk!» svarte Skreple.

«Jo, men det må være lov til å bli skikkelig overrasket når et dyr kan snakke», svarte jeg, og syntes fremdeles det var rart og at det snudde verden opp ned for meg.

«Dyr kan mye mer enn du tror», svarte Skreple.

«Ja, jo, jeg forstår vel det», svarte jeg og var forvirret. «Men alle dyr kan vel ikke snakke?»

«Nei, det stemmer», svarte hun. «Du er ikke helt idiot. Litt dum noen ganger. Ellers ganske smart.»

«Takk … tror jeg», svarte jeg. «Jeg hadde tenkt å buldre. Vil du kikke på?»

«Det har vi ikke tid til», svarte Skreple. «Jeg må forberede deg på huldertinget. Det er ikke lenge igjen.»

«Ok», svarte jeg motvillig.

Deretter fortalte daimonen min meg mye jeg kunne trenge å vite om før tinget. Hvordan jeg skulle være høflig mot andre huldre. Hva jeg kunne og skulle si til andre huldre. Viktigere var det å kjenne til hva jeg verken måtte si eller gjøre. Hvordan jeg skulle legge fram saken min dersom jeg ble spurt om det. Men det var langt ifra sikkert. Dronningen var godt informert allerede.

Etter en halvtime var jeg forvirret og ante ikke hvordan jeg skulle huske alt. Særlig ettersom Skreple avsluttet med å si: «Kort og godt – vær deg selv.»

«Men … men …», stammet jeg.

«Var noe uklart?» spurte Skreple.

«Noe, liksom», svarte jeg forvirret. «Eller … bare småtteri.»

«Hva da?» Hun stirret på meg med et fast blikk som det var ubehagelig å møte. Hun så på meg som om jeg var en udugelig elev.

«Eh, jeg husker ikke i farten», svarte jeg. Bare for å få en slutt på praten.

«Da kan du buldre», svarte Skreple. «Vi fortsetter om en halvtime.»

«Er det mer jeg må huske?» spurte jeg med åpen munn.

«Sa du mer?» svarte Skreple og rynket snuten. «Vi har bare så vidt begynt.»

«Oi!» utbrøt jeg.

«Vi møtes hver dag», slo Skreple fast.

«Hver dag!» stønnet jeg. «Er det så mye å gå gjennom?»

«Vi klarer bare å ta det viktigste før tinget», svarte Skreple. «Hvis du ikke vil, dropper vi det. Da fortsetter du å være manna resten av livet. Valget er ditt.»

«Men hva med huldertinget?» spurte jeg.

«Det blir avlyst», svarte Skreple. «Selvsagt er det noen huldre som vil feire avlysningen.»

«Prinsen og følgerne hans», sukket jeg.

«Det stemmer», sa Skreple. «Han er en motstander du ikke må undervurdere.»

«Hva kan han gjøre?» svarte jeg. «Jeg føler ikke at jeg svever i livsfare.»

«De du kaller hundemennene vil prøve å fange deg», svarte Skreple. «Gellir og jeg kaller dem forresten ‘hundamenn’. Faren er at dersom du blir fanget av dem, blir du sittende i prinsens fangehull til huldertinget blir avlyst. Hvis han ikke …»

«Hvis han ikke hva da?» spurte jeg.

«Hvis han ikke bare dreper deg», avsluttet daimon Skreple og pilte inn i buskaset. Da jeg ikke fulgte etter, stakk hun hodet fram mellom noen bregner og glodde på meg. «Gjem deg! Noen kommer!»

Jeg hørte det, jeg også. Men tanken på å bli fanget av hundamenn eller drept gjorde beina mine om til gele. Jeg klarte knapt å bevege meg. Skreple bare himlet med øynene mens jeg gikk som ei dame på nitti år mot krattet der hun hadde gjemt seg.