TORILL LARSEN

Tatt av jobben

fra utbrenthet til ny gnist,
mestring og mening

Tatt av jobben

fra utbrenthet til ny gnist, mestring og mening

av Torill Larsen

Flux Forlag 2024

1. utgave

ISBN 978-82-8384-057-5

Omslagsdesign: Kristine Oddvin Andersen

Tilrettelagt for e-bok: Type-it AS, Trondheim

Forfatteren har mottatt støtte fra
Det faglitterære fond.

Boken er utgitt med støtte av stiftelsen Flux

Alle henvendelser om boken kan rettes til Flux Forlag AS

www.flux.no

Det må ikke kopieres fra denne boken i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk.

Takk

TAKK TIL ALLMENNLEGE SIRI MAGNUSSEN og psykomotoriker Mildri Urke andreassen for deling av erfaringer og gode, kloke innspill til innholdet i boka, basert på deres respektive fagområder. Jeg vil også rette en takk til foredragsholderne på konferansen om smerter, stress og utmattelse som jeg deltok på i april 2022. Spesielt vil jeg takke rådgiver og spesialist i klinisk sykepleie Marit hvidsten og psykolog, forfatter og lederutvikler Carina Carl for at jeg fikk lov til å referere til innhold fra deres foredrag, som bekreftet og styrket mye av det jeg hadde tenkt og skrevet.

Tusen takk til venner, kolleger og pilotlesere som har vært min heiagjeng underveis i skrivingen. Deres tilbakemeldinger og urokkelige tro på prosjektet mitt har gitt næring til skriveprosessen og bidratt til å holde motet oppe. En spesiell takk går til min gode venninne Marit Clementz. Samtalene vi har hver søndag kveld, hvor vi setter litterære og kreative mål for neste uke og evaluerer måloppnåelsen fra siste uke, har bidratt til å holde forfatteren i meg i ørene og gjøre det lettere å fullføre bokprosjektet.

Jeg vil også rette en stor takk de mange personene jeg har kurset og veiledet, som har kjent seg igjen i det jeg skriver om i denne boka. Det dere har delt av egne erfaringer og opplevelser, innsikt og aha-opplevelser, har gjort at jeg har skrevet med en enda større trygghet på at Tatt av jobben har et viktig budskap til mange mennesker.

Takk til Flux Forlag, som hadde tro på boka, og som syntes manuset var såpass «fluxete» at det kunne passe inn i deres portefølje. Og takk til forlagets dyktige språkvasker Bjørg Foss som er enda mer pirkete enn meg selv! hun gjorde en grundig vaskejobb.

Til slutt vil jeg si tusen takk til alle som har gitt uttrykk for at dere gleder dere til å lese boka når den kommer ut, enten dere er arbeidsgivere, jobber i nav eller helsevesenet, er veiledere hos tiltaksleverandører eller selv har opplevd å møte veggen. Jeg håper at alle som leser Tatt av jobben, vil få utbytte av boka på hver deres måte, slik at mange mennesker kan finne veien tilbake til kraften og arbeidsgleden.

Kolbu, 15. januar 2024

Torill Larsen

Forord

Da vi lette etter hunden

Da vi lette etter hunden

fant vi den ikke

hverken ute eller inne.

Da vi lette etter lykken

fant vi hunden

under trappen.

Annie Riis

Dette diktet av annie riis beskriver skarpt og enkelt at ting ikke alltid blir som vi ønsker eller forventer, men at det ofte kan ende med noe godt likevel. En av dem som har fått erfare dette, er Torill.

Torill er den elleville fargeklatten som plutselig ikke hadde annet å male livet med enn tørre og bustete pensler dyppet i grått og brunt. Hun hadde glemt å sjekke hva som var igjen i sitt eget skrin, mens hun fortsatte å fylle på til andre. I denne boken viser hun både stor kunnskap om, – og sår kjennskap til, – nettopp å bli «tatt av jobben». Ved bruk av tydelig og samtidig omsorgsfullt språk gjør hun det lettere å forstå og samtidig akseptere at man kan ende opp i ei grop av utbrenthet uten at man verken vet hvordan man kom dit, eller hvordan man skal finne veien ut. Samtidig tar hun for vår skyld en ny ekspedisjon ned i gropa der hun selv og mange andre har vært. I gropa er det mørkt og kaldt og uoversiktlig, men Torill har merket stien og har dessuten med seg lommelykt. Slik geleider hun oss stødig og trygt opp og ut igjen på rett kurs.

Noen forfattere ser ut til å ha en egen evne til å gjøre kompliserte ting enkle, og Torill er en slik forfatter. Mange av pasientene på fastlegekontoret gir uttrykk for at de skulle ønske at vi leger bedre kunne sette oss inn i hvordan det er å leve med deres utfordringer. Torill klarer med sine rørende eksempler i form av jorunn, sverre, Marianne, Kristine og andre å sette ord på mye av det som er vanskelig med utbrenthet, på en måte som til og med leger kan forstå.

Denne boken vil kunne ha stor verdi både for dem som befinner seg på randen eller i dypet av utbrenthet, og ikke minst for pårørende, fagpersoner, arbeidsgivere og andre rundt dem. Selv om Tatt av jobben tar opp mye som er tungt og vanskelig, så forsvinner vi aldri inn i gravalvoret. Også når det er som mørkest, klarer Torill å holde oss stødig fast på stien med en livline av logikk og humor. Tatt av jobben har slik blitt en lettfattelig og til og med underholdende guide gjennom utbrenthetens brokete landskap, og kanskje vi på veien finner både hunden og lykken.

Siri Løvold Magnussen, fastlege Kolbu legesenter

DEL 1

Når gnisten slukner

1

Mørket faller på

Demningen brister

DET VAR EN ONSDAG MORGEN i slutten av september. Jeg nøt synet av bleke solstråler som lekte i oransje og gyllengult løvverk langs veien fra legekontoret til kaféen der jeg hadde avtalt å møte en venninne. Legen hadde skrevet en 14 dagers sykmelding, noe som medførte en så stor følelse av lettelse at den arbeidsglade delen av meg fikk bakoversveis. Samtidig grudde jeg meg til å fortelle om sykmeldingen til min overordnede, så jeg hoppet i det og fikk det overstått i løpet av kjøreturen. Under samtalen hørte jeg meg selv bruke legens argumentasjon om at det er bedre å bruke litt tid på å komme til hektene enn å risikere at man går over en grense og blir sykmeldt enda lenger. Det måtte jo sjefen si seg enig i.

De siste dagene hadde jeg følt meg ekstremt sliten og ville egentlig bare sove. Det var antakelig ikke så rart, tenkte jeg. Ni måneder tidligere hadde jeg startet i ny jobb som avdelingsleder i en kursvirksomhet som leverte jobbsøkerkurs til nav. Jeg hadde ansvar for driften i to fylker, og rett før sommeren hadde vi fått en stor, flerårig avtale. De første kursene skulle ha oppstart allerede i begynnelsen av august, noe som var en uvanlig tidlig start på høstsemesteret i vår bransje.

Det er ingen underdrivelse å si at det ble en travel sommer. I stedet for å ta ferie brukte jeg tiden på å få tak i og utstyre kurslokaler på en rekke steder i regionen, rekruttere instruktører og få på plass felles rutiner og framgangsmåter. Jeg reiste rundt til ulike nav-kontorer for å presentere kurskonseptet vårt og delta i intervjurunder og utvelgelse av kursdeltakere.

Som ansvarlig for den faglige og administrative ledelsen i regionen var det min oppgave å sørge for at alle kurs var tilstrekkelig bemannet med riktig kompetanse, noe som resulterte i et intrikat oppsatt excel-dokument med detaljert oversikt over hele høstsemesterets kurs på alle leveringssteder. Ikke bare var det avgjørende å sørge for bemanning på hvert enkelt kurs. For meg, som selv hadde drevet egen virksomhet i mange år, var det også en viktig oppgave å sørge for at medarbeidere som jobbet på engasjement, hadde flest mulig oppdrag.

De fleste i vår bransje var vant til å reise rundt og holde kurs på mange forskjellige steder etter hvert som behovene oppsto, noe som ofte resulterte i kjappe og dårlig gjennomtenkte løsninger. I excel-oversikten min var instruktørene markert med initialer på hver enkelt dag de skulle jobbe, og ingen trengte lenger å være i tvil om hvor de skulle holde kurs de neste månedene. Det gikk ikke lang tid før jeg ble kjent som lederen som «tenkte på alt», og flere av instruktørene ga uttrykk for at de opplevde bedre struktur og større forutsigbarhet enn det som ofte hersket i jobben deres. At medarbeiderne følte seg godt ivaretatt, gjorde meg glad og ga meg en følelse av å lykkes i jobben.

I løpet av det siste halvåret hadde jeg deltatt på de fleste kursåpninger og kursavslutninger i to fylker. Jeg hadde også stilt opp for instruktører som trengte vikar. Variasjonen i arbeidshverdagen tiltalte meg. Mens noen trenger stabilitet og forutsigbarhet i arbeidssituasjonen, var jeg en person som ville ha forgått av kjedsomhet hvis alle dager var tilnærmet like. Jeg elsket å være på farten og se forskjellige mennesker rundt meg hver dag.

Å stå til tjeneste for medarbeidere, deltakere og oppdragsgiver var en selvfølgelig del av jobben. Min grenseløse tilgjengelighet overfor nav-veiledere, instruktører og andre samarbeidspartnere holdt ofte liv i telefonen min til ut i de sene kveldstimer. Det siste jeg gjorde før jeg la meg og det første jeg foretok meg hver morgen, var å sjekke meldinger og e-post. Ingen måtte vente lenge på svar. De siste nettene hadde jeg hatt noen marerittaktige drømmer der jeg kjempet en kamp mot klokka for å få på plass biter i et puslespill som aldri ble ferdig. Jeg våknet oppkavet og med en følelse av panikk og bomull i hodet, men pleide å le det bort så snart jeg fikk tatt meg en dusj.

Telefonen ringte akkurat idet jeg parkerte utenfor kaféen der jeg skulle møte venninnen min. Det var en nav-veileder som hadde noen spørsmål i forbindelse med et kurs vi skulle starte. Jeg forklarte høflig at jeg akkurat var blitt sykmeldt, og ba henne ta kontakt med min stedfortreder. Damen ga seg ikke. Hun «skulle bare» spørre om en liten ting.

Forbauset kjente jeg et ubeskrivelig raseri ta tak i meg. Det kokte hele veien fra magen til hodet, og bare folkeskikken forhindret et gedigent brøl i å unnslippe. å unngå å skjelle ut damen i den andre enden kostet alt jeg hadde av selvbeherskelse i øyeblikket. Antakelig var jeg likevel en smule mindre imøtekommende enn vanlig og avsluttet samtalen så raskt som mulig.

Tårene kom som ved en kraftig eksplosjon i en demningsvoll. Fullstendig ukontrollerbare og rasende følelser fosset ut mellom rester av muren som hadde holdt livet mitt på plass, holdt meg på plass i pliktene, i hensynsfullheten, omsorgen, ansvaret, kontrollbehovet og flinkheten.

NAV-veilederen som med nød og neppe hadde unngått å få en verbal skyllebøtte gjennom telefonen, ble nå gjenstand for mitt barnslige behov for skyldtildeling. Etter å ha stanget hodet i rattet et par ganger innså jeg imidlertid at denne utagerende atferden kun gikk ut over meg selv, og at det sannsynligvis ville være en god idé å roe seg ned. Det viste seg å være lettere sagt enn gjort. Slusene var åpnet, og alt som fantes av oppdemmet rusk og rask, ville ut samtidig, med en gang.

En bølge av selvmedlidenhet skylte over meg og virvlet opp tanker som: hvorfor er det ingen som tar hensyn til meg? Hvorfor kan ikke folk respektere grensene mine? Hvem er der for meg når jeg trenger støtte, og hvorfor er det bare jeg som skal gi og gi til andre? Skjønner ikke omgivelsene at jeg også bare er et menneske? Hvor mye må jeg gi for å få noe i retur? Blir det aldri bra nok uansett hvor mye jeg presterer?

Omsider klarte jeg å tørke tårene og gå ut av bilen. Jeg var da tross alt ekspert på evnen til å ta seg sammen. Den klare, kjølige septemberlufta la seg som balsam på det opphovnede ansiktet mitt. Brystmusklene verket da jeg åpnet døra til kaféen der venninnen min hadde sittet og ventet, ganske lenge faktisk, noe som ga meg dårlig samvittighet, for det var helt ulikt meg å være så forsinket. Jeg skyldte på at det hadde tatt lengre tid enn vanlig på legekontoret.

Venninnen min ville vite hvordan det hadde gått hos legen. Jeg fortalte om sykmeldingen og at jeg var glad samtidig som jeg kanskje syntes den var litt i overkant lang. Hun svarte det samme som legen min, det samme som jeg selv ville ha svart en annen, det samme som enhver fornuftig person ville ha sagt; at det var viktig å komme ordentlig til hektene for å unngå å møte veggen skikkelig.

Vi snakket om løst og fast. Jeg merket at det var vanskelig å holde fokus og oppmerksomhet på samtalen. Det føltes som om jeg satt ved siden av meg selv, som om ingenting angikk meg. Eller kanskje snarere at jeg ikke hadde overskudd til å bry meg om noe annet enn det som var akkurat der og da, inni meg selv. Men om et par uker ville alt være bra igjen. Så heldig jeg var som skulle få lov til å ha fri fra jobben i to uker!

Offermentalitet, valg og handlekraft

Å oppleve å møte veggen kan hende hvem som helst, men det skjer faktisk ikke med alle. Hva er årsakene til at noen blir så tappet for energi at de blir langtidssykmeldt, mens andre tilsynelatende mestrer de utroligste påkjenninger og ufortrødent går videre i hektiske yrkesliv og privatliv? Og hva skal til for å unngå sykmelding?

Gjennom boka skal vi se på noen faktorer som hver for seg eller sammen øker sjansen for å bli rammet av utmattelse eller utbrenthet. Noen av disse har sammenheng med

• overbelastning i form av arbeidstimer og -oppgaver

• større utfordringer enn man er i stand til å mestre

• mistrivsel

• manglende evne til å sette grenser og sørge for påfyll i eget liv

• langvarige konflikter, mobbing, trakassering eller sosialt press

• utfordringer i privatlivet som virker inn på arbeidsprestasjonene

• overdreven omsorg for andre parallelt med neglisjering av egne behov

• dårlig samsvar mellom arbeidets art og egen personlighet

• lav mestring av arbeidsoppgaver og teknologi

• lav selvfølelse og dårlig selvtillit

• helsemessige utfordringer

Vi skal også utforske ulike strategier for å unngå å bli rammet av utbrenthet og noen nyttige tips på veien tilbake fra møtet med den berømte veggen. For hvis du vet at du er i faresonen, om du er klar over at du kan risikere å grunnstøte mot utbrenthetens usynlige skjær dersom du fortsetter på den kursen du har, er det på tide at du endrer kurs. Faren ligger nemlig i at det ofte er mulig å fortsette svært lenge uten å være bevisst på hvor du er på vei og hvilke farvann du beveger deg i, for så plutselig å bråstoppe og innse at skaden allerede har skjedd.

Hvis du har opplevd å grunnstøte, skal du vite at det er mulig å komme deg videre. Akkurat det er ikke alltid så lett å tro når du sitter bom fast og mørket faller på. Stol på meg, du kan komme deg løs, få skuta på rett kjøl og komme i flyten igjen. Men har du først grunnstøtt, nytter det ikke alltid å bli sittende i båten og vente på høyvann. Du må kanskje ut av båten for å vurdere situasjonen og foreta deg noe. Eller tilkalle en redningsskøyte.

Forhåpentligvis kan denne boka være et ledd i redningen hvis du er klar for å gjøre noe for å endre situasjonen din. Det holder ikke å lese boka, selv om det i seg selv kan gi verdifull innsikt. Du blir faktisk nødt til å foreta deg noe, lære hvilke skjær som finnes i sjøen der du ferdes, og vite hvordan du kan unngå dem.

Jeg synes jeg kan høre innvendinger som: ikke krev noe av meg! jeg er utslitt, det er ingen energi til å gjøre noe som helst. Husk at jeg tross alt er utbrent! ja, jeg er klar over det, og det er derfor jeg ønsker å dele innsikten min med deg.

Vær trygg på at jeg ikke på noen måte ber deg om å ta deg sammen. Klok av skade vet jeg at selvdisiplin ikke er veien å gå. Faktisk kan det å ta seg sammen virke mot sin hensikt. Tenk heller at alle valg du tar fra nå av, skal hjelpe deg til å få det bedre. Hver handling er et valg. Er du offer for utbrenthet, blir du nødt til å foreta en grundig prioritering av handlinger. Tanker og holdninger er også valg.

Når jeg bruker uttrykket «å bli offer for utbrenthet», så er det ikke tilfeldig. Vi bruker ofte denne formuleringen for å indikere at noe har rammet oss, noe vi ikke har valgt selv. «De ble offer for nedbemanning.» «han ble stadig offer for sjefens raseriutbrudd.» «Hun opplevde å være offer for mobbing på arbeidsplassen.» Det ligger implisitt at det som har rammet oss, er urettferdig, som et slags overgrep fra noen eller noe, det være seg en helsefarlig leder, en lite støttende partner, en ustrukturert arbeidsplass, omstrukturering eller skjebnens lunefulle innfall. Listen kan gjøres uendelig lang, og den vil antakelig omfatte like mange forskjellige årsaker som det finnes utbrente mennesker.

Allerede her vil jeg gjøre det klart at noe av kjernen i budskapet mitt handler om nettopp det å unngå å tenke på deg selv som et offer. I det øyeblikket du begynner å definere deg selv som offer for noe eller noen, starter en nedbrytende prosess som tærer på kraften og selvrespekten din. Slik vil dine egne tanker faktisk forsterke hendelsene. Her vil du kanskje innvende at de ytre omstendighetene som har skapt belastningene i livet ditt, ikke vil endre seg ved måten du tenker eller forholder deg til det på. Kanskje har du rett, kanskje ikke. Hvis du insisterer på at noe er umulig, får du sannsynligvis rett. På den annen side, er du overbevist om at noe faktisk er mulig, så får du antakelig rett i det også.

Hvordan du forholder deg til ytre omstendigheter, endrer selvsagt ikke det som allerede er inntruffet. Derimot har det alt å si for hva som skjer med deg videre, om du i det hele tatt kommer deg videre, eller om du lenker deg fast i offerposisjonen. Senere i boka skal vi se nærmere på hva offermentalitet innebærer. Det jeg kan røpe for deg akkurat nå, er at det å bli et offer i mange tilfeller handler om den holdningen du har til omstendigheter og hendelser i livet ditt. Det er mange måter å innta en offerrolle på og utallige typer offerroller. Jeg vil at du skal ha dette i bakhodet når du leser videre.

Du skal få møte noen personer som vil dukke opp i forskjellige sammenhenger gjennom boka. Disse casene er inspirert av mennesker jeg har truffet gjennom min karriere, selv om ingen av eksempelpersonene kan spores tilbake til en bestemt virkelig person. Det er snarere slik at hvert av eksemplene har trekk fra ulike situasjoner, omstendigheter og personer fra virkeligheten. Vi starter med et besøk ved en ungdomsskole, der vi treffer tre medarbeidere med helt forskjellige historier som på hver sin måte fører til tap av energi og arbeidsevne.

Scenarioer fra en arbeidsplass

På Fururabben ungdomsskole er skoledagen på hell. Jorunn strever med å få elevene til å rydde opp etter seg på formingssalen. Hun roser de fire jentene som alltid er så pliktoppfyllende og flinke. I dag har klassen lært om fargesirkelen og øvd på bruk av komplementærfarger. Elevarbeidene henger på rad og rekke langs veggen innerst i rommet, noen mer forseggjort enn andre.

Ikke alle elevene er like begeistret for kunst- og håndverksfaget, selv om jorunn forsøker å motivere dem etter beste evne. Hun er selv utøvende kunstner og gløder for faget sitt. Dessverre er det enkelte elever som ikke tar faget på alvor, som gir opp etter noen spede forsøk og bruker tiden til å forstyrre de andre. Jorunn merker den velkjente hodepinen melde sin ankomst. Et par av guttene har sølt vann på gulvet og nekter å tørke opp.

Det ringer ut, og elevene stormer ut av rommet. Jorunn sukker, ser seg rundt og løfter opp noen stoler som egentlig skulle vært satt oppå pultene ved skoledagens slutt. Hun er så inderlig lei av at noen elever aldri gidder å gjøre det de skal. Etter å ha tørket opp vannsølet og låst malingen inn i skapet siger hun ned i stolen med hodet på kateteret. Det er ti minutter til teammøtet starter.

Jorunn må ta seg sammen for ikke å sovne og bestemmer seg for å ta turen innom personalrommet for å hente seg en kopp kaffe. Det bør hjelpe henne å holde seg våken under møtet. Skuldrene og nakken verker. Hun gleder seg til å komme hjem, legge seg på sofaen og dra pleddet over seg. Stadig flere kvelder blir tilbrakt på sofaen, kvelder hun egentlig kunne ha brukt på å male. Egentlig elsker hun å male, og malingen gir energi og motivasjon. Men nå for tiden finnes det ikke krefter til å sette i gang. Alt handler om å jobbe, spise og sove. Ellers er det bare tomhet, som om hun venter på at livet skal begynne, til tross for at hun nettopp har rundet 50.

På personalrommet får jorunn øye på sverre, halvveis liggende i en oransje sofa med en avis i fanget. Han stirrer bare tomt ut i rommet og enser knapt at hun kommer inn. Sverre ser sliten ut, tenker jorunn. Ikke bare sånn sliten som man kan bli etter en tøff arbeidsdag. Det er noe mer, en slags oppgitthet som gjennomsyrer væremåten hans, utseendet, ganglaget og hele holdningen. En mann som ikke bærer sine 46 år med verdighet, avgjør jorunn, og trekker en flyktig sammenlikning med kroppsøvingslærer ole-anton som hun vet er på samme alder som sverre.

Ole-Anton har alltid et smil og en hyggelig kommentar på lur når han går gjennom korridorene med spenstige skritt, alltid velstelt, veltrent og uten en eneste fraværsdag så lenge jorunn kan huske. Sverre har på sin side brukt ganske mange egenmeldingsdager det siste halvåret, og når han er på jobb, virker han ofte distré og blir lett oppfarende. Jorunn tar med seg kaffekoppen og haster for å rekke møtet, uten å veksle et eneste ord med sverre. Han, derimot, ser ikke ut til å ha det travelt.

Sverre gruer seg til å komme hjem til den lille, leide leiligheten han nå bor i, etter skilsmisse nummer to. Ingen av dem hadde råd til å sitte igjen med deres felles hus. Egentlig finnes det bare tapere i en skilsmisse, tenker sverre. Tre barn med to forskjellige kvinner tærer på både energien og økonomien. Han har en del forbruksgjeld, og sverre har sett seg nødt til å spe på inntekten fra lærerjobben. I tillegg til å undervise i matematikk er sverre iT-ansvarlig på skolen. Nå har han startet et enkeltpersonforetak der han tar på seg oppdrag med å lage nettsider for mindre bedrifter. Dette arbeidet opptar mye av fritiden hans, men virksomheten gir foreløpig ikke så stor økonomisk uttelling. Det blir nok bedre etter hvert, tenker sverre, bare han får noen flere kundereferanser.

I etasjen over er teammøtet i ferd med å starte. åtte lærere og to assistenter har tatt plass rundt det provisoriske møtebordet de har laget av pulter i klasserommet til 10C. Sverre mangler, og jorunn forteller at hun akkurat observerte ham på personalrommet. En av de unge assistentene tilbyr seg å løpe og hente sverre.

De andre leser gjennom møteinnkallingen så lenge. Det første punktet på agendaen er den nye læringsplattformen som skolen har tatt i bruk. Kristine, en 62 år gammel norsklektor med mange års erfaring bak kateteret, sparer som vanlig ikke på kruttet når hun kritiserer dataprogrammet de må forholde seg til.

Innerst inne er Kristine livredd for ikke å beherske den nye datateknologien, noe hun aldri vil innrømme overfor kollegene, ikke for seg selv heller for den saks skyld. I alle år har hun klart seg fint med tavle og kritt, hørt elevene i lekser og rettet stiler med rød Pilottusj. Nå skal alt plutselig foregå på nett, og Kristine føler at det hviler et mye større ansvar på henne enn tidligere.

Det er så mye å skjønne, så mye å sette seg inn i. Og som om ikke det datatekniske er nok, så er skolen inne i en ny læringsrevolusjon, den såkalte fagfornyelsen, med reviderte læreplaner og nye satsningsområder som Kristine foreløpig ikke makter å forholde seg til. Hva har for eksempel et fagområde som livsmestring i skolen å gjøre? Spør hun seg selv. De som ikke mestrer livene sine, er stort sett voksne mennesker som har tatt noen gale valg, resonnerer hun. Det er i hvert fall ikke skolens oppgave å sørge for at elever skal lære å mestre livet, hva nå det måtte innebære!

Kristine anser seg som faglig sterk. For å kunne gi god undervisning bruker hun svært mye tid på forberedelser og etterarbeid. Hun har ikke full stilling, men den ene fridagen i uka blir alltid spist opp av skolearbeid, og i helgene sover hun ekstremt mye, helt utslitt etter en anstrengende arbeidsuke i et krevende yrke. Mannen til Kristine klager av og til over at hun nesten aldri har tid og overskudd til å gjøre hyggelige ting sammen med ham. Men hun får ikke endret på situasjonen så lenge hun er i denne jobben. Det er som et hamsterhjul; det tar aldri slutt.

Når skoleledelsen og myndighetene på toppen av det hele pålegger de ansatte å oppdatere seg, lære stadig ny teknologi, drive faglig utviklingsarbeid … Kristine får tårer i øynene bare ved tanken. Det føles så urettferdig! Teamlederen har flere ganger hintet om at Kristine bør jobbe smartere. Lett for henne å si, ambisiøse lille «Frøken Flink» som tar skolelederstudier ved siden av jobben og har et lidenskapelig forhold til pedagogisk utviklingsarbeid.

Teamlederen har av og til hintet om at Kristine, i stedet for å legge hele byrden på seg selv, med fordel kan ta i bruk flere digitale hjelpemidler og legge mer ansvar over på elevene. Pøh! som om ungdomsskoleelever er i stand til å ta ansvar for egen læring, tenker Kristine. Når det gjelder det digitale, har heldigvis sverre fått i oppgave å holde et minikurs for de ansatte i bruk av den nye læringsplattformen.

Sverre kommer inn i rommet og unnskylder seg. Han hadde glemt seg helt bort, forklarer han. Teamleder spør hvordan han ligger an med forberedelsene til minikurset. Sverre ser i gulvet og banner lavt. Flere av lærerne stønner, enkelte i fortvilelse fordi det haster for dem å oppdatere kunnskapene og få svar på spørsmålene sine, andre av sinne eller dårlig skjult forakt siden sverres manglende evne til å følge opp begynner å bli et kjent mønster. Tydelig beskjemmet, og med fokus på å pirke vekk noen eggrester fra genseren sin, lover sverre å ha kurset klart til neste uke.

På hver sin måte opplever jorunn, sverre og Kristine at de er rammet av ytre omstendigheter som gjør dem slitne, oppgitte og motløse. Jorunn er offer for elevers manglende respekt, og hun føler at jobben er så krevende at den fratar henne muligheten til å utøve kunsten sin, som er det hun aller helst vil drive med hadde det ikke vært for det økonomiske aspektet. Jorunn er rett og slett for utslitt til å orke å få noe ut av fritiden sin.

Sverre opplever seg som et offer for livssituasjonen sin, og selv om han forsøker å finne løsninger på utfordringene sine, kjenner han på en kraftløshet som tar stadig større plass i hverdagen. Jobben blir et ork, noe han bare må prøve å holde ut.

Kristine føler seg indignert over at nye krav på jobben på mange måter har gjort stillingen fremmed for henne. Usikkerheten knyttet til det tekniske og faglige, som etter hvert gjør henne utslitt, tilskrives utelukkende urimelige krav utenfra. Kristine ser ingen utvei og føler seg fanget i en evig runddans av prestasjonskrav.

I likhet med meg selv, den gangen jeg ble sykmeldt fra avdelingslederstillingen, har de tre kollegene fra Fururabben ungdomsskole en opplevelse av å være «tatt av jobben». På dette stadiet kan de alle se at belastninger i jobben fører til utmattelse, men ingen av dem har begynt å virkelig nøste opp i konkrete årsaker i et helhetsperspektiv. De skraper foreløpig bare i overflaten, og det er et stykke igjen til noen av dem begynner å se på mulige løsninger. Du vil møte jorunn, sverre og Kristine igjen senere i boka, i prosessen med å forstå egen situasjon og finne veien ut av utfordringene.

I neste kapittel skal vi se nærmere på hvordan utmattelse og utbrenthet kommer til uttrykk, og du får møte Marianne som er prosjektleder i en fusjonert bedrift, med alle de ekstra belastningene det byr på.

Men aller først vil jeg at du skal svare på refleksjonsspørsmålene nedenfor, som en innledning til reisen gjennom boka og din egen tilfriskning. Og for all del – lov meg at du ikke prøver å være flink, rask og effektiv når du svarer på spørsmålene. Tillat deg å være akkurat så sleivete, utslitt, drittlei, irritert, ufokusert, sårbar, uvitende og motløs som du måtte føle deg. Lykke til – så ses vi i kapittel 2!

Refleksjonsspørsmål:
Din personlige «vareopptelling»

Hvis du er sykmeldt eller tror du står i fare for å bli sykmeldt som følge av utbrenthet eller utmattelse:

1 Hvordan har du opplevd prosessen som har ført til denne tilstanden?

2 Hvilke faktorer mener du selv var medvirkende til at du ble utbrent/utmattet?

3 Hvor i prosessen er du nå?

4 Hva ser du for deg når det gjelder veien din videre?

5 Hva ønsker du?

6 Hva tror du selv at du trenger for å komme deg videre dit du ønsker å være helsemessig og på andre måter? Hvem eller hva kan hjelpe deg, og på hvilken måte?

Når du har lest ferdig boka, vil du mest sannsynlig kunne gi mer utfyllende svar på noen av disse spørsmålene. Før du vet hva du virkelig ønsker og trenger, kan det være nødvendig å lære, tenke, erfare og gå noen runder med deg selv, slik du blir utfordret til å gjøre gjennom de neste kapitlene.