ESPEN THUNESTVEDT

Hvordan lede andre
uten å miste seg selv

Dialoger om ledelse

Hvordan lede andre uten å miste seg selv

– Dialoger om ledelse

Av Espen Thunestvedt

Flux Forlag 2025

1. utgave, 1. opplag

ISBN 978-82-8384-066-7

Omslagsdesign: Björk Bjarkadottir/Interface Media

Tilrettelagt for e-bok: Type-it AS, Trondheim

Boken er utgitt med støtte av stiftelsen Flux

Alle henvendelser om boken kan rettes til Flux Forlag As

www.flux.no

Det må ikke kopieres fra denne boken i strid med
åndsverkloven eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR,
interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk.

Pass tankene dine, de blir til ord.

Pass ordene dine, de blir til handling.

Pass handlingene dine, de blir til vaner.

Pass vanene dine, de blir din karakter.

Pass karakteren din, den blir din skjebne.

– LAO TZU

Forord

Denne boken har vokst frem over tid, formet av både undring og erfaring. Som leder har jeg ofte reflektert over hvorfor tradisjonell ledelsesteori så ofte unngår de dypere psykologiske aspektene av det å lede. Den går sjelden inn på hvordan vårt indre barn, våre grunnleggende behov for tilhørighet og autentisitet og våre personlige historier preger måten vi utøver ledelse på. Hva ligger bak valgene vi tar, og hvorfor utvikler vi oss til å bli de lederne vi blir? Er vi analytiske, relasjonelle, fleksible eller kontrollerende? Svaret er gjerne sammensatt, og ofte tilpasser vi oss situasjonen vi står i. Men hvor ofte stopper vi opp og tar oss tid til å utvikle selvbevisstheten som nevnes i teoriene, men som sjelden blir konkretisert med gode verktøy?

Inspirasjonen til denne boken er i stor grad kommet fra min egen utforsking og nysgjerrighet. Gradvis, gjennom samtaler, erfaringer og innsikter, har jeg merket meg hvor stort potensial som ligger i en dypere tilnærming til ledelse – en som tar høyde for nevrovitenskapens innsikter, filosofiens visdom og de psykologiske mønstrene vi alle bærer med oss. Jeg har vært særlig inspirert av Flux Forlag og arbeidet til Gabor Maté. Hans forståelse av tilknytning, indre sår og heling har åpnet nye perspektiver for meg; ikke bare som menneske, men som leder. Det har ledet meg til å se på ledelse som en reise i personlig utvikling, hvor selvforståelse og autentisitet står i sentrum.

Min fascinasjon for hjernen og hvordan vi best lærer, har inspirert meg til å skrive denne boken som en kort skjønnlitterær historie. Ved å appellere til ulike sanser håper jeg å engasjere leseren på en slik måte at innholdet ikke bare formidles, men også huskes. Denne tilnærmingen handler om å skape en opplevelse som forankrer læring gjennom både refleksjon og følelsesmessig gjenklang.

Jeg har lenge tenkt at dialog ofte brukes som et moteord uten substans. Flux sitt arbeid med dialog har imidlertid vist meg hvordan dialogarbeid kan være et kraftfullt verktøy for refleksjon og utvikling, både på et personlig og profesjonelt nivå. Deres genuine tilnærming og fokus på dialogens potensial for å skape dybde og innsikt har inspirert meg til å integrere disse prinsippene i min egen forståelse av lederskap.

Gjennom fortellingen om John utforsker jeg disse perspektivene og forsøker å gi leseren verktøy til å oppdage egne mønstre. Jeg veksler mellom innsikter fra blant annet zenbuddhismen, Rumi og Jiddu Krishnamurti for å illustrere hvordan vår forståelse av oss selv og verden kan transformeres, noe som igjen påvirker vår evne til å lede. Historien inviterer til refleksjon over hvordan våre valg, verdier og handlinger er forankret i både bevisste og ubevisste prosesser – og hvordan vi kan utvikle oss til å bli den lederen vi ønsker å være, snarere enn bare å forme oss etter situasjoner.

Til slutt vil jeg gjerne uttrykke min dype takknemlighet til de som har støttet meg på veien. Min kone, Anne Merethe og våre barn, William og Lykke, har vært en konstant inspirasjon og påminnelse om viktigheten av å bidra til en bedre verden. Jeg vil også takke min mor, Anne Marie, og min bror, André, for alltid å ha trodd på meg. Min avdøde far, Gunnar, har også vært en stor inspirasjon. Selv om jeg for alt i verden skulle ønske han fortsatt var her, har sorgen og savnet etter ham vært en kilde til dyp innsikt. Den smerten har lært meg mer enn jeg noen gang kunne ha forestilt meg, og jeg ser hans bortgang som en viktig kilde til kunnskapen som formidles i denne boken.

Takk også til venner og bekjente som har motivert meg til å skrive boken, spesielt Jan Kevin Brunvoll, Tonje Brunvoll, Marius Kvithyld og Kim Vindsland – deres engasjement har vært avgjørende i denne prosessen.

Med håp om at boken kan inspirere til refleksjon og vekst.

Espen Thunestvedt,

Ski 9. januar 2025

John

John satt ved skrivebordet sitt, omgitt av stabler med papirer og en dataskjerm fylt med uåpnede e-poster. Han stirret ut av vinduet, tankene var langt borte fra dagens oppgaver. En gnagende frustrasjon vokste i ham. Han hadde alltid sett for seg at han skulle ha kommet lenger i karrieren nå. Han var teoretisk smart, hadde gode kvalifikasjoner, men likevel føltes det som om han satt fast i et mønster han ikke kunne bryte ut av.

Han kikket ut av vinduet der solstrålene badet landskapet i et mykt, gyllent lys. Til tross for den klare himmelen og solskinnet som de fleste ville funnet oppløftende, kjente han en svak, men vedvarende følelse av uro. Solskinnsdager, tenkte han, hadde alltid en merkelig dobbelthet – et lys som syntes å fremheve alt som fortsatt manglet i livet hans. «Hvorfor har jeg ikke kommet lenger?» tenkte han. «Jeg gjør alt riktig. Jeg jobber hardt, jeg leverer resultater, men det er som om noe mangler.» En rastløshet han ikke helt kunne plassere, et behov for å alltid komme seg opp og frem for å bevise sitt eget verd.

Plutselig blinket det på skjermen. En ny e-post hadde kommet inn. Johns øyne flakket over til skjermen, og hjertet hoppet over et slag da han så avsenderen. Det var fra HR-avdelingen. Han åpnet e-posten med skjelvende fingre.

«Gratulerer, John», begynte meldingen. «Vi er glade for å informere deg om at du er tatt opp i årets lederutviklingsprogram.»

John stirret på skjermen, ute av stand til å tro det han leste. Lederutviklingsprogrammet. Han hadde hørt så mye om det, men ingen tidligere deltakere snakket noensinne om detaljene. De som hadde deltatt, sa alltid at de ikke kunne røpe noe, men de kom ut av det forandret. Hver og en av dem hadde hatt enorm suksess, ikke bare karrieremessig, men også personlig. De fremsto alltid som i en tilstand av flyt – alltid tilstedeværende, rolige og effektive.

Programmet var mystisk, nesten mytisk i omfang. Kun én kandidat ble tatt opp hvert år, og kurset ble ledet av den gåtefulle Erik. Ingen visste mye om Erik, bortsett fra ryktene om at han i tjueårene hadde tilbrakt lang tid hos en vis kvinne i et fremmed land. Denne kvinnen skulle ha gitt ham en unik innsikt i hvordan verden og mennesker fungerer.

John lente seg tilbake i stolen, adrenalinet pumpet i årene. «Dette er min sjanse», tenkte han. «Endelig får jeg muligheten til å bryte ut av dette mønsteret og bli den lederen jeg alltid har visst jeg kan være.»

Det første møtet

John tilbrakte de neste dagene i en blanding av eufori og nervøs forventning. Han fortalte ingen om opptaket, ikke engang sine nærmeste kolleger. Han ønsket å bevare mystikken og ikke minst beskytte seg selv hvis noe skulle gå galt. For hver time som gikk, ble tankene om programmet mer intense. Hvem var Erik? Hva skulle de gjøre? Hvordan ville det forandre ham?

Dagen for det første møtet kom raskere enn han hadde forventet. John fulgte instruksjonene i e-posten til punkt og prikke. Han ankom en anonym kontorbygning i sentrum, gikk inn i en sparsommelig møblert lobby og trykket på heisknappen. Han kjente en klump i magen da heisen suste oppover.

Da heisdøren åpnet seg, ble han møtt av en liten korridor med én enkelt dør i enden. Døren bar ingen skilt eller indikasjoner, bare en enkel klokke på veggen ved siden av. John ringte på, og etter noen sekunder ble døren åpnet av en middelaldrende mann med et vennlig smil.

«John, antar jeg?» sa mannen. «Jeg er Erik. Velkommen.»

John nikket stumt og fulgte Erik inn i rommet. Det var sparsommelig innredet, med bare et skrivebord, to stoler og en hylle med bøker. På veggene hang enkle kunstverk, mest abstrakte former og landskap. En rolig stillhet fylte rommet, avbrutt kun av det myke suset fra ventilasjonen.

«Vær så god, sitt», sa Erik og pekte på en stol foran skrivebordet. John satte seg, følte seg plutselig svært bevisst på sin egen tilstedeværelse.

Erik satte seg overfor John og betraktet ham med et gjennomtrengende blikk. «Jeg er sikker på at du har mange spørsmål», begynte Erik. «Men la oss starte med det grunnleggende. Hvem er John?»

John åpnet munnen for å svare, men Erik løftet hånden for å stoppe ham. «Og jeg ønsker ikke å høre historiske data som CV, hvor du er født, og hvor du gikk på skole. Det er minner, og minner er ikke den jeg ser foran meg nå. Så hvem er John?»

John ble stille, overrasket over hvor vanskelig spørsmålet var. Han hadde alltid definert seg selv gjennom sine prestasjoner og ambisjoner. Men nå måtte han grave dypere.

«Jeg ..., jeg er en som søker å bevise sitt eget verd», sa han til slutt. «Jeg vil oppnå noe stort, noe som betyr noe. Men jeg føler alltid at jeg mangler noe, som om jeg aldri helt når frem.»

Erik nikket langsomt. «En ærlig start», sa han. «Men for å finne ut hvem du virkelig er, må vi gå dypere. Dette programmet handler ikke bare om å lære å lede andre. Det handler om å forstå seg selv på et grunnleggende nivå. Og for å gjøre det må vi begynne med å bryte ned dine egne forestillinger om hvem du er.»

John kjente en blanding av frykt og spenning ved tanken. «Hvordan gjør vi det?» spurte han.

Erik smilte igjen, denne gangen med en antydning av mystikk. «Ved å utfordre alt du tror du vet», svarte han. «Og det første steget er å lære å være til stede i øyeblikket. La oss begynne med en enkel øvelse.»

Erik reiste seg og gikk rundt skrivebordet. Han stilte seg bak John og la hendene på skuldrene hans. «Lukk øynene», sa han mykt. «Pust dypt. Kjenn på hvordan det føles å være her, akkurat nå.»

John fulgte instruksjonene, og til hans overraskelse følte han en bølge av ro skylle over seg. Det var som om all rastløshet og alle ambisjoner midlertidig forlot ham. For første gang på lenge følte han seg virkelig til stede.

«Dette», sa Erik lavt, «er begynnelsen på din reise mot selvbevissthet. Og det er bare starten.»