Tom Wright

Ganske enkelt kristen

Veritas Forlag

Copyright © Lunde Forlag AS

Sinsenveien 25, 0572 Oslo

www.lundeforlag.no

Veritas Forlag er en del av Lunde Forlag AS

Boken ble utgitt på norsk av Lunde Forlag i 2008

Originalens tittel: Simply Christian

Copyright © Nicholas Thomas Wright 2006

Society for Promoting Christian Knowledge

36 Causton Street, London SW1P 4ST

Oversatt av Bjørn Are Davidsen

Bibelsitatene er hentet fra Norsk Bibel 1988 og Det nye testamentet © Det Norske Bibelselskap 2005

Omslagsfoto: Mark Bennett, Trevillion Images

Omslagsdesign: Helge Kjølberg

Tilrettelagt for ebok av/ eBokNorden as

ISBN: 978-82-520-4695-3 (trykt)

ISBN: 978-82-8385-035-2 (e-bok)

Til Joseph og Ella-Ruth

Innhold

Innledning

Del 1: Ekko av en stemme

1.Sette verden i stand

Innledning

Det finnes to slags reisende. Den ene legger i vei sånn noenlunde i retning målet, og liker å takle utfordringene underveis. Han leser skilt, spør seg for og roter seg fram på en eller annen måte. Den andre ønsker å vite mest mulig om veien på forhånd, hvor det går over fra landevei til motorvei, hvor lang tid hver strekning tar, og så videre.

Vi ser det samme hos de som liker klassiske konserter. Noen foretrekker å la musikken tale direkte, fra sats til sats, uten at de aner hvor det bærer. Andre har mer glede av å studere programheftet for å få de rette forventningene, og ha et bilde av helheten når de følger med på delene av konserten.

Folk som leser bøker lar seg ofte dele inn på samme måte. Noen vil sannsynligvis hoppe over denne innledningen og gå rett løs på første kapittel. Andre ønsker å vite på forhånd mer eller mindre hvor vi er på vei, eller hvordan det hele er bygget opp. Denne innledningen er skrevet for dem.

Målet mitt har vært å beskrive hva kristen tro egentlig handler om. Både for å anbefale den for de som ikke deler denne troen, og for å forklare den nærmere for de som har den. Vi snakker altså om en ganske så stor oppgave. Jeg skal ikke late som om jeg har dekket alle sider, eller engang nevnt alle spørsmålene noen kunne forvente i en slik bok. Det jeg har forsøkt å gjøre er å gi emnet en bestemt form, noe som har ført til at boka er blitt delt i tre.

Jeg starter med å se på fire områder som betyr mye i dag: lengselen etter rettferdighet, jakten på åndelighet, hungeren etter gode relasjoner, og gleden vi kan oppleve når vi ser noe virkelig vakkert. Jeg ønsker å vise at hvert av disse områdene peker ut over seg selv, uten at de dermed gjør oss i stand til å utlede mye om verden, annet enn at den er merkelig og spennende. Hvert av disse temaene kan vi oppfatte på samme måte som vi hører ekkoet av en stemme. Vi fanger den svake, men forlokkende lyden av en som snakker, like bak hjørnet, ute av syne.

Dermed har vi tittelen på bokas Del 1 («Ekko av en stemme»). Denne består av fire kapitler, og fungerer på mange måter som åpningssatsen i en symfoni. Har du først hørt disse temaene, er kunsten å ha dem med seg i bakhodet mens du lytter til de neste to satsene. Disse har ganske forskjellige melodier som så gradvis møter temaet i den første satsen, og lager et helt nytt ekko. Med andre ord stiller første del av denne boka spørsmål som bit for bit blir besvart – helt eller delvis – i det som følger. Jeg ber bare leseren om å være litt tålmodig, for det er først i andre og tredje del av boka at vi får se hvordan alle trådene møtes.

Del 2 presenterer det helt sentrale i den kristne tro på Gud. Kristne tror at Gud, som vi har fått se i aksjon gjennom Jesus, kalte det jødiske folk til å være iverksettere av hans plan om å redde og forvandle skaperverket. Vi bruker derfor ett av kapitlene (det sjette) til å se nærmere på hva som var det gamle Israels fortelling og håp, og deretter to kapitler på Jesus og to på Ånden. Gradvis, etter hvert som denne delen av boka utfolder seg, drar vi kjensel på den stemmen vi begynte å lytte til ekkoet av i Del 1. Det skjer i møte med Skaperguden som lengter etter å sette sin verden i stand, med mennesket Jesus som annonserte Guds rike, døde på et kors og sto opp igjen, og med Ånden som blåser som en mektig vind gjennom verden og menneskenes liv.

Dette fører naturlig over i Del 3. Der beskriver jeg hva det handler om i praksis å følge Jesus og få ny kraft av Ånden. Og ikke minst hva det vil si å fremme Skaperens plan. Tilbedelse, bønn og bibellesning får oss til å tenke på «kirken». Ikke som en bygning eller som en institusjon, men som fellesskapet av alle de som tror på den Gud vi ser i Jesus, og som strever med å følge ham.

Vi skal spesielt ta opp hva i all verden kirken er til for. Poenget med å følge Jesus er ikke bare at vi da kan være sikre på å komme til et bedre sted når vi dør. Det som skjer etter døden er enormt viktig, men det kristne håpet har stor betydning også i dette livet. Siden det er slik, gir det oss et nytt perspektiv på mange emner, ikke minst på bønn og hvordan vi bør leve som kristne i verden. Dette på sin side gjør oss i stand til, når boka nærmer seg konklusjonen, å oppdage at «ekkoene» fra Del 1 vender tilbake. Nå ikke som hint om en Gud vi kan bli kjent med for vår egen del, men som nøkkelelementer i det kristne kallet til å arbeide for hans rike i denne verden.

Dette har vært en spennende bok å skrive, ikke minst fordi den er ganske personlig. Den er på mange måter også skrevet bak fram. Jeg har vært en tilbedende, bedende og bibellesende kristen hele livet (selv om jeg ofte har rotet det til og tabbet meg ut, har jeg nå holdt fast ved det). Dermed er Del 3 der jeg selv begynte. Jeg har brukt mye av mitt yrkesliv til å studere Jesus historisk og teologisk, samt forsøkt å følge ham personlig. Dette gjenspeiles nok på mange forskjellige måter i Del 2. Men når jeg har gjort dette, har jeg oppdaget at temaene i Del 1 er blitt mer og mer tydelige og viktige. For å ta det første og mest opplage eksemplet: Jo mer du vet om Jesus, desto mer oppdager du Guds lengsel etter å sette verden i stand. Og når vi kommer så langt, har jeg oppdaget at de spørsmålene mitt studium av Jesus har ledet meg til – «ekkoene av en stemme» i Del 1 – er spørsmål også den postmoderne, etterkristne, og nå stadig mer ettersekulære verden må forholde seg til. De er merkelige veiskilt som peker bortenfor dagens kulturelle landskap og inn i det ukjente.

I stedet for å skille mellom ulike varianter av kristne, har jeg forsøkt å snakke om det som på sitt beste er felles for alle. Boka er ikke «anglikansk», «katolsk», «protestantisk» eller «ortodoks» – den er ganske enkelt kristen. Jeg har også forsøkt å skrive så direkte og tydelig som jeg klarer, slik at de som møter temaene for første gang ikke går seg vill i en jungel av vanskelige ord. Det er alt annet enn enkelt å være kristen i dagens verden. Likevel kan det oppstå behov for å forsøke å si, så enkelt som mulig, hva det hele handler om. Det virker på meg som om vi har et slikt behov i dag.

Mellom første utkast til denne boka og den endelige utgivelsen, hadde jeg gleden av å ønske mine to første barnebarn velkommen til verden. Jeg dedikerer boka til Joseph og Ella-Ruth, i håp og bønn om at de og deres generasjon vil høre stemmen vi skal spore ekkoene av i Del 1, bli kjent med Jesus som vi møter i Del 2, og leve i og for den nye skapelsen vi utforsker i Del 3.

DEL 1

EKKO AV EN STEMME

1

Sette verden i stand

Jeg hadde en drøm forleden, en sterk og interessant drøm. Det frustrerende er bare at jeg ikke klarer å huske hva den handlet om. Jeg ante et glimt da jeg våknet, tilstrekkelig til at jeg forsto hvor uvanlig og betydningsfull den var. Og så var den borte. For å feilsitere dikteren T.S. Eliot fra Fire kvartetter: Jeg forsto betydningen, men gikk glipp av opplevelsen.

Vår tørst etter rettferdighet minner ofte om dette. Vi drømmer om rettferdighet. Vi får et kort glimt av en verden der vi står sammen, en verden som er skrudd sammen som den skal. En verden der ting fungerer, der samfunn er friskmeldte, der jeg ikke bare vet hva jeg bør gjøre, men også gjør det.

Det er som om vi kan høre, kanskje ikke stemmen selv, men ekkoet av en stemme. En stemme som snakker med rolig, helbredende troverdighet. Den snakker om rettferdighet, om at ting må settes i stand, om fred og håp og velstand for alle. Ekkoet av stemmen lever videre i vår fantasi og underbevissthet. Vi ønsker å gå tilbake og lytte til den, men kan ikke komme inn i drømmen igjen når vi først har våknet. Andre avskriver den kanskje som oppspinn, og vi er tilbøyelige til å tro dem – selv om alt vi da sitter igjen med, er kynisme.

Men stemmen fortsetter. Den roper på oss, anmoder, lokker oss til å tenke at kanskje det finnes noe slikt som rettferdighet. Kanskje verden kan bli satt i stand igjen, selv om vi opplever drømmen som en luftspeiling som fordufter for øynene våre. Vi er som møll som forsøker å fly til månen. Alle vet at det finnes noe som kalles rettferdighet, men vi klarer ikke helt å gripe den.

Det er lett å teste. Gå til en hvilken som helst skole eller lekeplass der barna er gamle nok til å snakke sammen. Lytt til det de sier. Det går ikke lang tid før en av dem sier til en annen, eller kanskje til en lærer: «Det er urettferdig!»

Du trenger ikke å lære barn om rettferdighet og urettferdighet.

Rettferdighetssansen ligger innbakt i oss. Vi kjenner den helt inn i margen.

Du faller av sykkelen og brekker et bein. Du kommer deg til sykehuset, og de fikser det. Du vakler rundt på krykker en stund, men så, forsiktig, begynner du å gå normalt igjen. Og ganske snart har du glemt hele greia. Alt er ved det vante. Vi vet at det er mulig å reparere ting, fikse dem, få dem tilbake på sporet. Du kan fikse et brukket bein, en ødelagt leke, en tv som ikke virker.

Så hvorfor klarer vi ikke å reparere urettferdigheten?

Det skyldes ikke mangel på forsøk. Vi har rettssaler og dommere og advokater i bøttevis. Jeg bodde en stund i en del av London der det ble bedrevet så mye rettferdighet at det gjorde helt vondt – det var lovgivere, lovens voktere, en justisminister, politiets hovedkvarter, og bare noen kilometer unna, nok advokater til å bemanne et slagskip (selv om det eneste de gjorde var å diskuterte med hverandre, så skipet ville nok ha gått i sirkel). Andre land har tilsvarende tungt maskineri som er utviklet for å lage og iverksette lover.

Og likevel opplever vi at rettferdigheten fordufter for øynene på oss. Noen ganger fungerer den, andre ganger ikke. Uskyldige blir dømt, skyldige slipper fri. Bøllene, og de som kan betale seg ut av trøbbelet, kommer seg unna. Ikke alltid, men ofte nok til at vi merker det, og lurer på hvorfor det må være slik. Folk skader andre stygt, men går selv smilende bort. Ofre får ikke alltid erstatning. Noen bruker resten av livet til å takle sorg, smerte og bitterhet.

Vi ser det samme i større målestokk i verden rundt oss. Stater invaderer andre stater og slipper unna. De rike bruker pengenes makt til å bli enda rikere, mens de fattige, som ikke kan gjøre noe med det, bare blir enda fattigere. Vi er mange som klør oss i hodet og lurer på hvorfor – før vi går ut og kjøper enda en vare, og bidrar til overskuddet hos et eller annet styrtrikt selskap.

Jeg ønsker ikke å være for negativ. Rettferdighet finnes, og noen ganger vinner den fram. Brutale diktaturer går over ende. Apartheid ble avskaffet. Det hender at kloke og kreative ledere dukker opp og folk inspireres til gode og rettferdige handlinger. Storkriminelle blir av og til tatt, stilt for retten, dømt og straffet. Alvorlige feil og mangler i et samfunn blir noen ganger ordnet på beste måte. Nye prosjekter gir håp til fattige. Diplomater lykkes med solide og varige fredsavtaler. Men akkurat når du tenker at det er trygt å slappe av … så skjærer alt seg igjen.

Og selv om vi kan løse noen av verdens problemer, i det minste midlertidig, vet vi så godt at det er andre vi aldri vil lykkes med.

Rett etter julaften 2004 krevde et jordskjelv og en tsunami dobbelt så mange menneskeliv i løpet av én dag som Vietnamkrigens samlede tap av amerikanske soldater. Det finnes ting i denne verden som får oss til å si at «det er ikke riktig!», selv når det ikke er noen vi kan skylde på. Jordskorpen må gjøre som jordskorper gjør. Jordskjelvet skyldtes ingen ond global kapitalist, en bakstreversk kommunist, eller av fundamentalist med bombe. Det bare skjedde. I den hendelsen ser vi en verden som lider, en verden som er gått av hengslene, en verden der ting skjer som er like urettferdige som det som hender på lekeplasser og i rettssaler. Ting vi tilsynelatende ikke kan gjøre mye med.

De mest talende eksemplene finner vi nærmest oss selv. Jeg har høye moralske standarder. Jeg har tenkt over dem. Jeg har preket om dem, ja til og med skrevet bøker om dem! Og likevel bryter jeg dem. Skillet mellom rettferdig og urettferdig, mellom det at noe er rett og at noe ikke er rett, kan ikke trekkes mellom «oss» og «dem». Det går midt i oss alle. Antikkens filosofer, ikke minst Aristoteles, så dette som en bulk i systemet, en gåte i flere lag. Vi vet alle hva vi bør gjøre, men det er slett ikke alltid vi klarer å gjøre det.

Er det ikke merkelig?

Hvordan kan det ha seg at vi alle deler en opplevelse av at det finnes noe slikt som rettferdighet, og at vi tørster etter den? Hvordan har det seg at vi kjenner en dyp lengsel etter at ting skal settes i stand igjen, og opplever at tilværelsen er gått av hengslene, og at dette både gnager og noen ganger roper til oss? Og hva skyldes det at vi likevel, tross årtuseners kamp og leting og kjærlighet og lengsler og hat og håp og klaging og filosofi, ikke er kommet stort nærmere enn menneskene før oss?

* *

De senere årene har gitt oss opprørende eksempler på menneskelig atferd som har rystet rettferdighetssansen vår. Noen snakker som om vi de siste femti årene har sett et moralsk forfall. Men i realiteten har dette vært noen av de mest moralsk sensitive, faktisk moralistiske, årene i menneskets historie. Folk bryr seg lidenskapelig om de deler av verden som har størst behov for å settes i stand igjen.

Mektige generaler sendte millioner i døden i skyttergravene under første verdenskrig, mens de selv levde i luksus bak frontlinjene eller hjemme. Når vi leser datidens diktere (som befant seg midt oppe i dette), aner vi harmen dirre bak de forvirrede ordene, bak spørsmålene rundt galskapen og urettferdigheten i det hele. Hvordan kunne det skje? Hvordan kan vi rette det opp?

En eksplosiv blanding av ideologier førte millioner til gasskamrene. En blanding av religiøse fordommer, vridde filosofier, frykt for folk som er «annerledes», økonomisk nedgang og behovet for syndebukker ble sauset sammen av en fabelaktig folketaler. Han utnyttet det i det minste noen ønsket å tro, og forlangte menneskelige ofre i «framskrittets» navn. Man trenger bare å nevne Hitler eller Holocaust for at spørsmålet melder seg: Hvordan var det mulig? Hvor er rettferdigheten? Hvordan kan vi skape den? Hvordan kan vi rette det opp igjen?

Og ikke minst: Hvordan kan vi hindre det i å skje igjen?

Vi klarer det ikke, sånn virker det i alle fall. Ingen stoppet tyrkerne fra å drepe millioner av armenere i årene 1915–1917 (en hendelse Hitler famøst nok henviste til for å oppildne sine kollegaer til å drepe jøder). Ingen stoppet tutsier og hutsier i Rwanda fra å drepe hverandre i stort antall i 1994. Verden sa «aldri igjen» etter nazistenes Holocaust. Men det skjedde likevel igjen, og vi oppdaget til vår skrekk at vi ikke kunne gjøre noe for å stoppe det.

Og så har vi apartheid. Vi snakker om en massiv urettferdighet mot en stor befolkning. Den pågikk lenge. Andre land har gjort tilsvarende, men bare vært flinkere til å kvele opposisjonen. Tenk på «reservatene» for «innfødte amerikanere». Jeg husker sjokket da jeg så en gammel cowboy- og indianerfilm og innså at jeg i min ungdom, i likhet med de fleste i min generasjon, trodde at cowboyene stort sett var gode, og indianerne stort sett onde. Verden har våknet opp til realitetene i rasefordommene Men å bli kvitt dette, er like vanskelig som å klemme luften ut av en ballong. Trykker du ett sted, bare spretter den ut et annet. Verden samlet seg mot apartheid og sa at «dette kan ikke fortsette». Men en del av det moralske engasjementet sprang ut fra noe psykologene kaller «projeksjon». Vi er raske med å fordømme andre for noe vi gjør selv. Det er veldig bekvemt, og gir oss en inderlig, men tvilsom opplevelse av moralsk tilfredsstillelse, når vi fordømmer noen på den andre siden av kloden mens vi overser det samme i vårt eget land.

Og nå har vi fått nye og globale former for ondskap. På den ene siden herjende, ufølsom og uansvarlig materialisme og kapitalisme. På den andre siden rasende og tanketom religiøs fundamentalisme. En kjent bok kaller det for «Jihad mot McVerden» (hvorvidt det kan eksistere noe slik som en følsom kapitalisme eller en tenkende fundamentalisme, er ikke poenget her). Dette fører oss tilbake dit vi nettopp var. Du trenger ikke doktorgrad i makroøkonomi for å skjønne at hvis de rike bare blir rikere hvert eneste minutt, og de fattige bare fattigere, da har noe gått alvorlig galt.

Imens ønsker vi alle å leve lykkelig og trygt i våre hjem. Doktor Johnson, den vittige debattanten i 1700-tallets London, bemerket en gang at målet for all menneskelig virksomhet er «å få være lykkelig i sitt eget hjem». Men i den vestlige verden, og mange andre steder, slites hjem og familier i stykker. Den milde kunst å være mild – å leve i vennlighet og tilgivelse, følsomhet og omtanke, gavmildhet og ydmykhet og god, gammeldags kjærlighet – er gått av moten. Ironisk nok krever alle sine «rettigheter». Kravet er blitt så skrikende at det ødelegger en av våre mest grunnleggende «rettigheter», hvis vi kan si det på den måten: «Retten» eller i det minste håpet og lengselen etter et fredelig, stabilt, trygt og omsorgfullt sted å bo, være, lære og blomstre.

Igjen stiller mange spørsmålet: Hvorfor er det slik? Trenger det å være slik? Kan vi gjøre noe med det, og i så fall hvordan? Kan verden bli reddet? Kan vi bli reddet? Og igjen spør vi oss: Er det ikke rart at det skal være slik? Er det ikke rart at vi så sterkt ønsker å ordne opp i dette, men ikke ser ut til å klare det? Og er ikke det rareste av alt at jeg selv vet hva jeg burde ha gjort, men ofte lar være å gjøre det?

* * *

Det finnes tre grunnleggende måter å forklare denne opplevelsen av et ekko av en stemme på, av ropet etter rettferdighet, drømmen om en verden (og alle oss i den) som er satt på rett kurs.

Vi kan selvfølgelig velge å avvise det som en drøm, en projeksjon av barnslige fantasier. Vi kan hevde at vi i stedet må lære oss å leve i verden slik den virkelig er. Langs denne veien finner vi Machiavelli og Nietzsche. Deres verden er preget av naken maktkamp der en rasker til seg det en kan, en verden der den eneste synd er å bli tatt på fersken.

Eller vi kan velge å si at drømmen er om en helt annen verden. En verden vi virkelig tilhører. En verden der alt faktisk er satt i stand, en verden vi kan flykte til i drømmene våre, og håpe å komme til for alltid. Men ikke en verden som har noe å si i dag, utover å være et mål for drømmene våre. Vi kan altså ikke bruke denne tanken til å bremse alle skruppelløse bøller som styrer. Den kan bare trøste oss med at alt vil bli bra et annet sted, en annen gang, selv om det ikke er mye vi kan gjøre med det her og nå.

Vi kan også si at grunnen til at vi har disse drømmene, til at vi synes vi har et minne om ekkoet av en stemme, er at det faktisk er noen der som snakker til oss. En som hvisker i vårt indre øre, en som virkelig bryr seg om denne verden, og oss som lever i den. En som har skapt oss og den med en hensikt som faktisk dreier seg om rettferdighet, at ting skal settes i stand, at vi selv skal bli satt i stand, og verden til sist reddet.

Tre av de store religiøse tradisjonene har valgt denne siste muligheten. Ikke helt overraskende er de i slekt. De er så å si tremenninger. Jødedommen snakker om en Gud som skapte verden og la inn i den en lidenskap for rettferdighet fordi det var hans egen lidenskap. Kristendommen snakker om at denne samme Gud har latt denne lidenskapen, eller pasjonen, få spille en rolle i verden gjennom livet og gjerningene til Jesus fra Nasaret. Islam på sin side bruker enkelte jødiske og kristne fortellinger og tanker til å skape en ny syntese. Der er åpenbaringen av Guds vilje i Koranen idealet som kan redde verden, om man bare hadde fulgt det. Det er mange forskjeller mellom disse tre tradisjonene, men akkurat her står de sammen mot andre filosofier og religioner. Grunnen til at vi har hørt en stemme, er rett og slett at vi har. Det var ingen drøm. Vi kan komme i kontakt med den og få noe til å skje. I den virkelige verden. I våre virkelige liv.

* * * *

Denne boka er skrevet for å forklare og anbefale en av disse tradisjonene, den kristne. Den handler om det virkelig livet, fordi kristne tror at i Jesus fra Nasaret ble stemmen vi trodde vi hørte, menneske – og levde og døde som en av oss. Den handler om rettferdighet, fordi kristne ikke bare arvet den jødiske lidenskapen for rettferdighet, men hevder at Jesus legemliggjorde denne lidenskapen. Hva han gjorde, og det som skjedde med ham, var startskuddet for Skaperens plan om å redde og sette verden i stand igjen. Og det hele handler derfor om oss. Om oss alle, fordi vi alle er involvert i dette. Som vi så, er en lengsel etter rettferdighet, eller i det minste en opplevelse av at noen må ordne opp, rett og slett en del av hva det vil si å være menneske og leve i denne verden.

Man kan si det på denne måten: De gamle grekerne fortalte en historie om to filosofer. Den ene pleide å komme ut ytterdøra hver morgen med en rungende latter. Verden var en så komisk plass at han ikke kunne la være. Den andre kom ut hver morgen og brast i gråt. Verden var så full av sorg og tragedie at han ikke kunne la være. Og på en måte hadde de begge rett. Både komedier og tragedier handler om noe som ikke er helt på skinner. Enten ved bare å være pussig og dermed morsomt. Eller ved at ting ikke går som de skal, slik at mennesker blir overkjørt. Både latter og tårer er et godt tegn på at du er menneske. Krokodiller ser nok ut som om de gråter, men de er ikke lei seg. Du kan programmere en datamaskin til å si noe morsomt, men den vil aldri forstå spøken.

Da de første kristne fortalte om Jesus – noe de gjorde på mange måter for å få fram forskjellige poenger – sa de aldri direkte at Jesus lo, og bare én gang at han gråt. Likevel aner vi hele veien at det ligger mer enn nok av latter og tårer bak fortellingene.

Han gikk stadig på fester der det var mer enn nok å spise og drikke, og det foregikk store feiringer. Han overdrev voldsomt for å få fram poengene. Her forsøker du, sa han, å ta flisen ut av din venns øye, men du har en diger bjelke i ditt eget! Han ga sine følgesvenner, særlig de ledende av dem, morsomme kallenavn (Peter betyr «steinete» og han kalte Jakob og Johannes for «tordensønnene»). Overalt hvor han kom, ble folk opprømte fordi de trodde at det var Gud som var i bevegelse, at en ny redningsoperasjon var på gang for skape rettferdighet. Mennesker som er i det humøret, er som gamle venner som møtes i begynnelsen av ferien. De pleier å le mye. De vet at nå er det starten på en flott tid. Feiringen har begynt.

Tilsvarende ser vi at der Jesus gikk, møtte han en endeløs strøm av mennesker som hadde fått livet ødelagt. Syke og triste, mennesker som tvilte og fortvilte, mennesker som dekket over sin egen usikkerhet med arrogante utbrudd. Og mennesker som brukte religion for å skjerme seg mot en hard virkelighet.

Jesus helbredet mange av dem, men han veivet ikke bare med tryllestaven. Han delte smerten. Synet av en spedalsk og tanken på alt hva mannen hadde gått gjennom, gikk hardt inn på ham. Han gråt ved graven til en nær venn. Mot slutten av fortellingen var han selv sterkt rammet av smerte – først i sjelen, deretter på kroppen.

Det viktigste er ikke at Jesus lo av verden, eller gråt over verden, men at han feiret med den nye verden som var i ferd med å bli født. Den verden der alt som er godt og vakkert vil triumfere over ondskap og sorg. Han sørget med verden slik den var, den verden av vold og urettferdighet og tragedie som han og de han møtte bare kjente så altfor godt.

Like fra begynnelsen, for to tusen år siden, har Jesu etterfølgere holdt fast ved at han gjorde verdens tårer til sine egne. Han bar dem med seg til sin egen grusomme og urettferdige død for å fullføre Guds redningsoperasjon. Og han ga verden en intens glede og en ny fødsel da han sto opp fra de døde, og slik markerte starten for Guds nye skapelse. Vi snakker her om to enorme påstander, og jeg skal ikke engang forsøke å forklare dem før i andre del av boka. Men poenget jeg forsøker å formidle, er at kristen tro støtter den lidenskapen for rettferdighet vi alle kjenner – lengselen etter at alt skal bli satt i stand igjen. Og troen hevder at i Jesus har Gud selv delt denne lidenskapen og satt ting i gang. Slik at alle tårer til slutt vil være borte, og verden fylt av rettferdighet og glede.

* * * * *

Jeg kan nærmest høre at noen nå sier: «Vel, Jesu etterfølgere har ikke akkurat gjort mye framskritt så langt, har de? Hva med korstogene? Hva med den spanske inkvisisjonen? Kirken har da sannelig vært ansvarlig for mer enn nok av urettferdighet. Hva med de som bomber abortklinikker? Hva med fundamentalistene som mener at Armageddon kommer snart, slik at det ikke er så farlig om de ødelegger planeten imens? Har ikke kristne heller vært en del av problemet enn av løsningen?»

Ja og nei. Ja: Helt fra starten var det noen som gjorde fryktelig ting i Jesu navn. Det har også eksistert kristne som har gjort ting de visste var fryktelige, uten å hevde at Jesus støttet dem. Det er ingen grunn til å legge skjul på dette, uansett hvor vondt det måtte gjøre.

Men også nei: Fordi når vi ser på det onde som kristne har gjort, oppdager vi igjen og igjen, uansett om de hevdet at de hadde Gud på sin side eller ei, at de rotet det til og bommet på hva kristen tro egentlig er. Det er ikke en del av den kristne troen å hevde at Jesu etterfølgere alltid har gjort alt rett. Jesus lærte selv sine etterfølgere en bønn som blant annet ber Gud om tilgivelse. Han må ha tenkt at de ville trenge det.

Samtidig er et av de største hindrene for at kristen tro skal være troverdig i dagens verden, at svært mange mennesker fortsatt oppfatter kristendommen som en del av «Vesten» (en merkelig benevnelse, siden den omfatter Australia og New Zealand, som begge ligger omtrent så langt øst som det er mulig å komme). Med det tenker de spesielt på Vest-Europa og Nord-Amerika, og de kulturer som har vokst ut av deres tidligere kolonier. Når så (som det nylig skjedde) «Vesten» går til krig mot en annen del av verden, spesielt når det er et område der de fleste av innbyggerne er muslimske, er det lett for folk å si at «de kristne» kriger mot «muslimene». I virkeligheten er de fleste i den vestlige verden ikke kristne, og mesteparten av dagens kristne bor ikke i «Vesten». Vi finner fastisk brorparten i Afrika eller Sørøst-Asia. De fleste vestlige regjeringer forsøker ikke engang å omsette Jesu lære i praksis i sine samfunn, og mange av dem er til og med stolte av det. Men det stopper ikke folk fra å legge sammen to og to og få fem. Med andre ord legger man skylden på kristendommen for hva «Vesten» velger å gjøre. Den såkalte «kristne» verden har fortsatt et dårlig ry, mye av det som fortjent.

Faktisk er det derfor jeg har begynt denne boka med å snakke om rettferdighet. Det er viktig å se, og si, at de som følger Jesus er forpliktet på at Guds vilje skulle skje på «jorden slik som i himmelen», slik han lærte oss å be. Guds lidenskap for rettferdighet må også bli vår. Hvis kristne bruker sin tro på Jesus som en flukt fra dette kravet og denne utfordringen, svikter de en helt sentral del av sin egen tro. Og da er de på ville veier.

På samme måte bør vi ikke tie om de fortellingene mange skeptikere i den vestlige verden har gjort sitt beste for å glemme. Da slavehandelen var på sitt største, og mange rettferdiggjorde den med at slaver er nevnt i Bibelen, gikk en gruppe hengivne kristne sammen for å få satt en stopp for praksisen. Det hele var ledet av den uforglemmelige William Wilberforce i Storbritannia og John Woolman i Amerika. De gjorde det til sin livsoppgave å få avskaffet den fryktelige menneskehandelen. Da slaveriet var dødt og for lengst begravet, men rasefordommer fortsatt hjemsøkte USA, drev den kristne visjonen til Martin Luther King ham til en fredelig, men svært effektivt protest. Wilberforce var grepet av en lidenskap for Guds rettferdighet på vegne av slavene, en lidenskap som kostet ham det som ellers ville vært en strålende politisk karriere. Martin Luther Kings lidenskap for rettferdighet for afroamerikanerne kostet ham livet. Deres utrettelige kampanjer vokste direkte og tydelig ut av deres lojalitet til Jesus.

Tilsvarende ser vi da apartheidregimet i Sør-Afrika var på sitt sterkeste (der mange rettferdiggjorde det hele med at Bibelen snakker om at ulike raser lever på forskjellige måter). Det var den langvarige kampanjen til kristne ledere som Desmond Tutu som skapte endringene, med bemerkelsesverdig lite blodsutgytelse (jeg husker godt hvordan politikere og kommentatorer på 1970-tallet tok det som en selvfølge at forandring bare kunne skje ved massiv bruk av vold). Tutu og mange andre ba mye, leste ofte Bibelen sammen med ledere og representanter for regjeringen, holdt en rekke ganske risikable taler mot de mange onde sidene ved apartheid, i tillegg til en tilsvarende risikabel konfrontasjon med svarte ledere og grupper som mente at vold var den eneste løsningen.

Tutu befant seg igjen og igjen mellom barken og veden, miskjent og hatet av begge sider. Men under den nye regjeringen etter at apartheidregimet var falt, ledet han den mest uvanlige kommisjonen noen politisk arena har sett. Vi snakker om «Kommisjonen for sannhet og forsoning», bedre kjent som Sannhetskommisjonen. Denne har begynt den lange og smertefulle prosessen med å lege et helt lands minner og forestillinger. De ønsker å gi rom både for sorg og sinne på måter som kan håndteres. Hvem ville ha trodd at noe slikt var mulig på 1960-tallet, eller i 1980-årene for den saks skyld? Likevel har det skjedd – fordi noen kombinerte sin lidenskap for rettferdighet med sin lojalitet til Jesus.

Det er behov for å fortelle og gjenfortelle disse og mange liknende beretninger. De viser hva som skjer når noen tar det kristne budskapet på alvor. Noen ganger har det å ta budskapet på alvor og si klart ifra, gitt mennesker store problemer, til og med en voldelig død. På nittenhundretallet ble svært mange kristne martyrer, ikke bare for sin tro, men fordi troen ledet dem til uredde handlinger for å fremme rettferdighet. Tenk bare på Dietrich Bonhoeffer som ble drept av nazistene mot slutten av andre verdenskrig. Eller på Oscar Romeo som ble snikmyrdet fordi han talte på vegne av de fattige i El Salvador. Tenk igjen på Martin Luther King.

Sammen med ni andre er disse hedret med statuer på Westminster Abbeys vestfront. De er en påminnelse til vår samtid om at den kristne troen fortsatt skaper bølger i verden. Mennesker er forberedt på å risikere livet i den gløden for rettferdighet troen kan gi.

Den lidenskapen jeg har argumentert for i dette kapitlet, er en sentral side ved hele menneskelivet. Den kan komme til uttrykk på ulike måter, og kan noen ganger bli forvrengt og ende i forferdelse. Det finnes fortsatt grupperinger, ja, til og med enkeltindivider, som er forberedt på å drepe en eller annen, hvem som helst, i en forskrudd overbevisning om at så lenge det er noen som dør, har det skjedd en viss rettferdighet. Men alle vet i mer rolige øyeblikk at denne merkelige saken som vi kaller rettferdighet, lengselen etter at ting skal bli satt i stand igjen, forblir ett av menneskenes store mål og drømmer. Kristne tror at dette er fordi alle et sted langt inni seg har hørt ekkoet av en stemme som kaller oss til å leve i rettferdighet. Og de tror at med Jesus ble denne stemmen menneske, og gjorde det som måtte til for at målet skulle nås.

Før vi kan gå lenger langs veien, må vi lytte til andre ekko fra den samme stemmen. Og det første ekkoet vi da fanger opp, er et som flere og flere mennesker lytter til i dag.