Jorunn Johansen

Når tårene renner

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS, 2023

All rights reserved.

Utgitt av Vigmostad & Bjørke AS

Omslagsdesign: Mari Drivdal Vold/Bladkompaniet

Omslagsillustrasjon: Vebjørn Strømmen

ISBN 978-82-8413-751-3

Elektronisk utgave (første versjon) 2023

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Persongalleri

Amber

Fie, tante

Piia, bestemor

Helmer, fosterbror

Gustaf, fosterbror

Anton Berntsen, sorenskriver

Viktoria Berntsen, gift med Helmer

Odd Berntsen, Ambers store kjærlighet

Beth, tjenestepike

Henrikke, kokke

Maja Lundberg, gift med Odd Berntsen

Ørnulf Halvorsen, lensmann

Ole Viknes, prest

Drenger: Pål, Arnt, Kalle, Peder

Slik sluttet forrige bok:

Hun hørte stemmer i hallen. De lød kjent, men hun klarte ikke å plassere dem, for hun hørte ikke hva som ble sagt.

Hun så spent mot døren da den ble åpnet og Fie kom inn. Bak henne så hun en mann og en kvinne hun kjente godt.

Det var Viktoria og Helmer.

Men ingen Odd.

Kapittel 1

Amber ble stående og se på gjestene som var på vei inn i stuen. Hun var målløs. Dette hadde hun ikke ventet. Viktoria ga henne en lang klem. Helmer trådde frem og ga henne hånden, før han trakk seg tilbake og smilte. Begge gjestene var tydeligvis glade for å se henne igjen.

«Dere?» var alt hun fikk frem da Fie viste dem plass i sofaen. Hun så etter Odd i hallen med håp i hjertet, men han var ikke der. Skuffelsen jagde gjennom henne. Han kom ikke. Det var på en måte forventet, tenkte hun, selv om hun trodde hun kom til å dø av skuffelse. Da hun så Viktoria og Helmer i døren, var hun sikker på at Odd kom til dukke opp bak dem for å overraske henne.

Hvorfor var han ikke med dem? Han var en skilt mann nå, og hun hadde fått brev fra ham. Hun hadde også skrevet tilbake. Hvorfor kom plutselig Viktoria og Helmer hit uten ham?

Viktoria rettet litt på kjolen etter å ha hilst på Piia, som smilte bredt og tydelig var glad for besøket. Gleden ble enda større hos den gamle damen da Helmer takket for at hun hadde hjulpet dem slik at Viktoria ble frisk.

Viktoria kremtet et par ganger før hun tok ordet. Det var som om det var vanskelig å fortelle hvorfor de kom uanmeldt på besøk.

«Vi fikk en vill ide og dro hit fordi Helmer ville møte Gustaf. Det er lenge siden de møttes, vet du, og postgangen her er håpløs.» Hun ga Amber et forsiktig smil.

«Sier du det? Jeg sendte brev for lenge siden,» sa Amber, som endelig klarte å si noe. Hun forsto ikke hva Viktoria mente.

Viktoria så spørrende på henne. «Vi har ventet på brev i det uendelige. Det føltes i hvert fall slik da vi aldri hørte fra deg. Jeg må innrømme at jeg ble urolig for deg.»

«Jeg sendte brev, Viktoria. Jeg forstår ikke hva som har skjedd. Kan herr Berntsen ha tatt det?»

«Kanskje. Men hvorfor han skulle ha gjort det?»

Helmer så på kona før han gløttet forsiktig på Amber. «Vi har med en del bagasje. Viktoria snakker og snakker. Det er like greit å legge frem ærendet med en gang,» sa han.

«Hva mener du?»

«Vi håper vi kan få bo her – i hvert fall en stund. Far og Odd har flyttet til Kristiania. Tilla gård tilhører nå dommer Lundberg.»

«Hva sier du? Hva har skjedd?» Amber var himmelfallen. Dette hadde hun ikke ventet. «Dette må dere fortelle nærmere om. La oss sette oss ned og snakke ordentlig sammen over en kopp kaffe. Dere er helt sikkert sultne!»

Viktoria fortalte alt som hadde skjedd mens de fikk servert smørbrød, kaffe og noe sterkt for å roe seg ned.

Amber lyttet intenst til det Viktoria fortalte mens hun satt med hendene i fanget. Hun foldet dem hardt og prøvde å holde dem i ro, for hun skalv så fælt. Odd hadde reist til storbyen, og der skulle han bo. Så var det likevel over. Hun trengte ikke ha dårlig samvittighet for å ha kastet seg over Kalle. Det var over, det som en gang blomstret. Odd valgte å reise med sin far, og ikke til henne.

«Odd ventet i det lengste på å høre fra deg, men siden det aldri kom noe brev, fant han ut at det var riktig å bli med far. Det var ingen enkel avgjørelse, men du hadde sagt at det var over sist gang dere møttes,» forklarte Viktoria. «Det er trist, det må jeg innrømme, men valget ble altså tatt. Det var som om noe revnet i ham den dagen du mistet barnet.»

«Han kunne ha kommet selv om han ikke fikk brevet,» sa Amber. Hun var nummen i kroppen, for dette hadde hun ikke ventet. Odd kunne umulig ha elsket henne så høyt som han skulle ha det til. Da hadde han kommet løpende og banket på døren hennes. Det med barnet fikk hun seg ikke til å tro. Da hun trengte ham som mest, hadde han gått tilbake til sin kone og blitt hos henne.

«Odd torde ikke komme hit, for han var redd du kom til å kaste ham på dør. Det skjedde jo en hel del før dere på en måte tok farvel.» Viktoria forsynte seg med et smørbrød til.

Amber rettet ryggen og så på Viktoria. «Vi tok farvel den dagen,» sa hun. «Men jeg var knust av sorg. Du kan selv tenke deg hva jeg gikk igjennom. Odd kom, det gjorde han, men han forsto ikke den bunnløse sorgen som bodde i meg.»

«Jeg kan love deg at han forsto, men han var fanget i det mislykkede ekteskapet sitt. Det vet du.»

«Han er skilt nå, så han kunne ha kommet. Jeg må innrømme at jeg var i tvil da jeg skrev brevet, for vi har vært adskilt lenge, men likevel … Vi kunne kanskje ha funnet ut om det var ekte kjærlighet om vi møttes under andre omstendigheter, men nå har han valgt en annen vei.»

Viktoria så på henne med bedrøvet blikk. «Jeg er lei for det, men Odd ble altså med far til storbyen. Alt der hjemme gikk helt galt da han ble skilt fra Maja. Ingen av oss visste at dommer Lundberg skulle slette gjelden om Odd giftet seg med Maja. Hun tvang ekteskapet igjennom, nettopp fordi hun var så inderlig kjær i Odd, men nå vet du hva som skjedde. Etter skilsmissen, som dommeren gikk med på, så han sitt snitt til å ta igjen. Hans datter var meget ulykkelig, og nåde dem som sårer hans barn. Maja er enebarn, og hun snurrer faren rundt lillefingeren. For å være ærlig, tror jeg det var Maja som sto bak min fars fall. Hevn, vet du. Odd var aldri god mot henne.»

«Jeg forstår.» Amber orket ikke høre mer. Hun kunne til nød forstå Odd og den situasjonen han var kommet opp i. Han måtte selvfølgelig bli med faren og hjelpe ham. I bunn og grunn var det Odds feil at ekteskapet hans ble oppløst. Sorenskriveren så det slik, forsto hun.

«Jeg hadde aldri snakket med Odd eller møtt ham om jeg visste at din far satt i gjeld til dommeren,» sa hun.

«Det forstår vi. Men dere var to om det som skjedde, så du skal ikke klandre deg selv.»

Amber nippet til kaffen og tok en stor slurk av drammen som var satt frem på bordet. Det brant i halsen, men det spilte ingen rolle. Hun trengte å roe nervene.

Helmer fikk øyekontakt med henne.

«Nå vet du hvordan det ligger an. Vi er husløse. Ingen av oss orker å bo hos Evelyn og Iver. Ikke etter alle løgnene de har fortalt deg,» sa han.

Amber nikket. «Det forstår jeg godt. Jeg er fortsatt sint og skuffet. Tenk at Iver ble presset, for så å ta igjen, slik at de fikk penger. De visste hele tiden at jeg het Amber og at jeg kom herfra.» Hun ble sår om hjertet. Alt som het glede forsvant på et blunk.

«Vi håper som sagt at vi kan bo her,» fortsatte Helmer.

Fie tok ordet. «Det er plass nok til flere familier hos oss. Huset er stort og rommer mange værelser. Men hvorfor skrev dere ikke brev først?» Nå så hun på dem begge.

«Jeg sa jo at postgangen var håpløs. Vi var redde for at brevet ikke skulle komme frem,» sa Viktoria.

«Tenker dere på å bo her fast?»

«Ja, vi håper på det.» Viktoria slo blikket ned. Hun følte seg ikke vel, forsto Amber. Det var på tide å våkne fra dvalen og ta en avgjørelse. Helmer var broren hennes i så mangt. Hun ville ikke be dem gå.

«Dere kan bo i hovedhuset til vi har fått pusset opp min fars hus nede ved innsjøen. Det skulle vært gjort før Beth og Gustaf kom hit, men det ble ikke noe av. Når huset er ferdig, kan dere slå dere ned der. Du venter jo barn, Viktoria, så jeg håper det er mulig å flytte inn der før vinteren setter inn.»

Piia slurpet i seg kaffe mens hun fulgte nøye med på dem. Fie tygde på en kakebit.

Helmers ansikt lyste opp. «Jeg visste at du kom til å si ja! Du har alltid vært snill, søster.»

Amber ble med ett litt blyg. Det var gode ord.

«Takk, Helmer. Vi har vokst opp sammen, og Viktoria kjenner jeg godt, så det blir ikke noe problem.»

Viktoria lente seg frem. «Takk, Amber. Vi måtte vekk fra alt.»

Fie kremtet for å få oppmerksomhet.

«Det kan ta sin tid med det huset. Jeg tror ikke Amber forstår hvor mye arbeid som kreves for å sette det ordentlig i stand.»

«Jeg er ikke redd for å ta i et tak,» kom det raskt fra Helmer, og Fie nikket mot ham, takknemlig for å få en god arbeidskar med for å sette huset i stand.

Amber slo hendene sammen. «Da er det avgjort. Jeg skal vise dere kammerset, så kan Fie og Piia sitte her og prate,» sa hun og kom seg opp. «Det blir mer liv på gården nå,» la hun til da de gikk ut i hallen.

Henrikke kom ut fra kjøkkenet og smilte hjertelig før hun hilste på Viktoria og Helmer.

«Jeg fikk sjokk da jeg så at det var dere som kom. Hva gjør dere her?» Henrikke var likefrem som vanlig.

«Viktoria og Helmer skal bo hos oss,» sa Amber og ga Henrikke et fornøyd blikk.

Henrikke måpte. «Men i all verden! Hva har skjedd?»

Viktoria tok hendene hennes i sine og holdt dem fast mens hun så på kokka. «Det er godt å se deg igjen. Jeg så med en gang at du har det bra her. Du er rundere i kinnene og ser meget opplagt ut.»

«Ja, jøss. Her har jeg det godt.» Henrikke var blitt lett rød i kinnene. Hun var tross alt glad i Viktoria, og det var stort å få slik skryt av henne.

«Det er godt å høre.»

«Vi forteller alt senere,» sa Amber til Henrikke. «Viktoria og Helmer er slitne etter den lange reisen.»

«Ja, for all del. Jeg forstår det. Jeg ble bare så overrasket. Nå blir det flere å lage mat til. Det ser jeg frem til!» Smilet til kokka brøt igjen frem, før hun gikk tilbake på kjøkkenet.

«Det var godt å se Henrikke igjen,» sa Viktoria mens de gikk opp den teppebelagte trappen.

«Hun var glad for å se deg igjen også,» smilte Amber.

Viktoria nikket. «Det er så flott her. Jeg kan ennå ikke forstå at du eier gården og alt som hører til,» fortsatte hun.

Helmer var opptatt med å se seg rundt. Hun kunne se forundring i øynene hans.

«Jeg forstår det nesten ikke selv, men det var altså her jeg kom fra. Det er litt øde her, men Fie har en del kjente som ofte kommer på besøk. Vi har tenkt å ha et lite selskap om ikke så altfor lenge,» sa Amber før hun åpnet døren til det største kammerset.

«Så hyggelig,» sa Viktoria før hun hadde tatt rommet i øyesyn. «Her var det jammen fint,» utbrøt hun glad etter en rask titt . «Skal vi bo her?»

«Ja, inntil videre, som sagt.» Amber så på Helmer, som var et eneste stort smil. Det var godt å se ham slik.

Hun skvatt da Gustaf plutselig sto i døren. Helmer gikk bort til ham, og brødrene begynte å tøve ved å slå hverandre lett i magen.

«Se på dem. Helmer og Gustaf tror de fortsatt er guttunger,» utbrøt Viktoria lattermildt.

«Ja, jeg ser det.» Amber skjøv gardinene til side og så at kammerset heldigvis var rent.

«Her er det en stor seng og alt av bekvemmeligheter. Til og med et stort speil, sofa og bord,» sa Viktoria gledesstrålende.

«Det er fint her. Jeg er meget fornøyd.» Amber smilte. «Ser du den døren der? Den fører inn til et rom med bøker, og en salong. Der kan dere hygge dere om kvelden om dere ønsker å være for dere selv.»

Viktoria åpnet døren og så inn dit. «Det er altfor mye. Jeg trodde Tilla gård var stor og flott, men ingenting slår Sommer-gården,» sa hun full av beundring.

Amber var fornøyd. Viktoria var glad. Plutselig kjente hun et snev av glede selv.

Viktoria så bort på brødrene som snakket sammen, før hun flyttet blikket og så rett på Amber.

«Jeg er lei meg for at det ble slik mellom deg og Odd. Jeg kan med hånden på hjertet si at det er deg han elsker. Han har det grusomt vondt, Amber, men han var nødt til å bli med far.»

«Jeg har forstått det.» Gleden forsvant brått. Det var like før hun begynte å gråte. Odd kunne ha vært her sammen med Viktoria og Helmer, men slik ble det altså ikke. Kanskje det var en mening med det. Det var ikke deres tid.

Amber sank ned på sofaen da Kalle og Pål kom opp med bagasjen. Det var fryktelig mye de hadde tatt med seg, men de var jo på flyttefot, så det var kanskje ikke så rart.

Kalle gløttet på henne, og hun så en annen vei. Skam, tenkte hun. Hun var så skamfull at hun ikke orket å se ham inn i øynene. Det var kroppen som hadde bestemt over fornuften da de var sammen. Hun kom aldri til å kaste seg inn armene hans igjen.

Hun pustet lettet ut da drengene gikk, for samvittigheten var svart. Fie hadde hatt rett. Hun skulle ha holdt seg unna. Hjertet hennes var ikke hos ham. Hun angret så fælt at tårene ikke var langt unna. Hun var nødt til å ta seg sammen så ikke Viktoria og brødrene la merke til hvor lei seg hun var.

Gustaf gikk, og Helmer kom bort til dem.

«Jeg må få takke deg, Amber. Nå har jeg pratet litt med Gustaf, og jeg håper det er mulig for meg å bli med drengene i skogen og hogge trær?»

«Ja, for all del. Du gjør som du vil, Helmer.»

«Skal du arbeide døgnet rundt her også?» kom det fra Viktoria. Amber så med en gang at hun var irritert. Smilet var borte. Det samme var gleden i øynene.

Helmer sukket høyt. «Den samtalen tar vi når vi er alene. Du må forstå at vi ikke kan bo her gratis.»

Viktoria slo blikket ned. «Ja, jeg forstår jo det, men …»

«Senere,» advarte Helmer, og Viktoria sank ned på sengekanten.

Amber følte at det var på tide å gå. Det som var mellom dem, var ikke hennes sak.

«Dere får komme i orden. Jeg går ned til Piia og Fie,» sa hun og gikk bort til døren.

«Velkommen skal dere være,» la hun til, før hun skyndte seg ned trappen. I hallen sto Kalle, som om han ventet på henne.

Det var bare det som manglet.