Jorunn Johansen

Engledans

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS, 2024

All rights reserved

Omslagsdesign: Mari Drivdal Vold/Bladkompaniet

Omslagsillustrasjon: Vebjørn Strømmen

ISBN: 978-82-8413-764-3

Grafisk produksjon: John Grieg, Bergen

Elektronisk utgave (første versjon) 2024

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS, Trondheim

Det må ikke kopieres fra denne boken i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering som er inngått med Kopinor. Kopiering i strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Vigmostad & Bjørke AS er Miljøfyrtårn-sertifisert.

Persongalleri

Amber

Aleksandra og John, Ambers barn

Fie, tante

Piia, bestemor

Helmer, fosterbror

Gustaf, fosterbror

James, jarlen av Blockhurst og Ambers bror

Steve, Ambers kjæreste i England

Viktoria Berntsen, gift med Helmer

Odd Berntsen, Ambers store kjærlighet

Beth, Gustafs kone

Henrikke, kokke

Oda Kramer, Ambers søster

Edgar, Odas sønn

Åge, nabosønn, doktor og Odas ektemann

Ørnulf Halvorsen, lensmann

Pål, Arnt og Even, drenger

Slik sluttet forrige bok:

Hun ble stående og stirre da Steve kom mot henne med åpne armer. Uten å tenke, kastet hun seg inn i armene hans og kysset kinnet hans, før munnene deres møttes. Kysset var dypt og begjærlig, og hun kjente på et dypt savn. Hun klamret seg til den sterke kroppen og tårene begynte å renne. Hun elsket ham. Det var jo bare ham. Ingen annen kunne bli som Steve.

Selv ikke Odd.

Kapittel 1

Amber klarte ikke å stanse gråten. Hun klamret seg fortsatt til Steve, som holdt rundt henne. Han var så sterk og god. Hun hadde savnet ham så inderlig, det forsto hun nå. Odd var glemt – han fantes ikke lenger i livet hennes. Det var kun én mann for henne.

Hun trakk seg ut av favntaket og så på ham. Han smilte sjarmerende, øynene hans lyste mot henne.

«Du kom helt hit,» sa hun og tørket tårene fort med hånden. «Jeg trodde jeg aldri kom til å se deg igjen.»

«Jeg kom så fort jeg fikk mulighet, men det ble en lang og vanskelig reise. Det var storm under hele overfarten,» unnskyldte han seg. Men la meg se på deg. Du ser uforskammet godt ut. Men barnet vårt … « Det kom et smertedrag over ansiktet hans. «Du mistet barnet vårt,» sa han med tykk stemme.

Hun slo blikket ned, kjempet mot tårene som ville komme.

«Ja, jeg mistet henne. Vår datter,» sa hun lavt.

«Det er forferdelig vondt. Jeg gråt da jeg mottok brevet. Jeg var ikke hos deg,» sa han grøtet.

«Ja, det var grusomt, og jeg må innrømme at jeg hatet at du ikke var hos meg. Men du kunne ikke vite at det skulle gå slik. Jeg … jeg trodde jeg også skulle dø, Steve. Jeg mistet så mye blod. Jeg var utslått i mange dager, før jeg fikk se henne en siste gang.»

«Hvor er hun gravlagt?»

Amber rensket stemmen. Han kom ikke til å like det han nå skulle få høre, men slik var det her. Det kunne hun ikke forandre på. De hadde ingen egen gravplass på gården.

«Hun er gravlagt sammen med en eldre dame. Det ble gjort ganske fort, Steve. Jeg kunne ikke bli med i begravelsen, jeg var så svak. Navnet på den eldre damen har jeg, derimot.»

Han rynket brynene. «Hva var det du sa? Hvorfor er vår datter gravlagt sammen med en fremmed? Hun er vel en fremmed, eller?»

«Ja, det er hun. Slik gjøres det her. Jeg kunne ikke gjøre noe med det. Vi får være glade for at hun i hvert fall er gravlagt i vigslet jord.»

Han tok hånden hennes, og de satte seg i sofaen. Da la hun merke til at bordet ikke var dekket. Fie visste selvfølgelig at han hadde kommet. Derfor fikk hun brått fart på seg.

«Det er enda godt, og jeg forstår at det er slik her. Jeg har ikke hørt om dette før, men det er ikke noe å gjøre ved,» sa han.

«Nei, det er ikke det, men … men det er så trist. Jeg har ikke tall på hvor mange tårer jeg har felt. Jeg har sørget så jeg nesten ble gal, men jeg fant ut at jeg måtte gå videre.»

Han nikket. «Det forstår jeg. Jeg har gått gjennom noen runder, jeg også. Og nå har jeg en overraskelse til deg,» sa han og dro henne opp til seg og kysset henne varmt. Hun kunne ha blitt i armene hans for alltid.

Han trakk seg tilbake, mens han så innstendig på henne. «Jeg elsker deg, Amber, av hele mitt hjerte. Jeg har gjort alt jeg kunne for å hjelpe deg med noe helt annet også. Kom her.» Han bød henne armen, og hun tok den. Han førte henne ut av stuen og videre inn i neste stue. Der satt Piia sammen med John og Aleksandra.

Hun måpte først, trodde ikke det var sant det hun så. Da det gikk opp for henne at det virkelig var Piia som satt der, sprang hun bort og klemte bestemoren.

«Du har tatt med Piia hjem,» sa hun og smilte. Tårene kom av seg selv, men denne gangen var det gledestårer. Dette hadde hun aldri sett for seg. Piia var kommet. Endelig var de en familie igjen.

Piia smilte lurt. «Det var meningen at det skulle være en overraskelse. Vi fikk det til,» la hun til og fortsatte å smile. «Det var viktig for Steve å møte deg alene først,» la hun til.

«Ja, det er helt sikkert. Jeg er overveldet av glede.» Hun tørket tårene, mens hun smilte. «Jeg som trodde Steve hadde glemt meg.»

«Ingen har glemt deg, Amber. Det var grusomt da vi fikk vite om barnet, men nå har tiden gått, og kjenner jeg deg rett, har du klart å gå videre,» sa Piia godmodig.

Amber bøyde seg ned og klemte bestemoren godt en gang til. «Jeg er glad i deg, bestemor. Du aner ikke hvor mye jeg har savnet deg. Tenk at du ble med hjem. Jeg er så takknemlig.» Hun rettet seg opp og tørket tårene igjen, de ville ikke stanse.

«Det skulle bare mangle. Jeg var i tvil, men da jeg fikk høre om barnet, bestemte jeg meg for å bli med.»

Amber satte seg på huk da John la den lille barnehånden mot kinnet hennes. Hun smeltet innvendig. Han var så god, og han lignet så gruelig på Odd. Faren, som likevel var i live. Hun håpet John en dag fikk mulighet til å bli kjent med faren sin. Det var viktig.

Aleksandra sutret og var ikke i humør, men det var slik hun var.

Amalie kom inn og hilste hjertelig, før hun løftet John opp i armene sine. Aleksandra tok hånden hennes, og Amalie tok barna med seg ut av stuen. Piia reiste seg også og unnskyldte seg.

«Det har vært en lang reise, kjære. Jeg må hvile litt. Jeg er nesten sikker på at kammerset mitt er i orden.»

«Selvfølgelig. Ingenting er flyttet på der.» Hun lot være å fortelle at Gustaf hadde hatt kammerset hennes en stund. Det var gullende rent der nå.

Piia stavret seg ut av rommet, og Steve så på henne. «Vi har snakket litt med Fie. Er det virkelig sant at Odd lever?» sa han og studerte henne, antagelig for å se en eller annen reaksjon. Det fikk han ikke. Odd var glemt nå. I sine dumme fantasier og drømmer hadde hun innbilt seg at hun fortsatt elsket Odd, men nå som hun så inn i de vakre øynene til Steve, var han glemt. Odd hadde kommet tilbake til henne bare fordi hun følte seg sveket.

«Ja, det er visst sant, jeg forstår bare ikke hvorfor han måtte gjøre det på denne måten. Det er ikke min sak. Likevel er det godt å vite at Johns far er i live.»

«Det kan jeg forstå, men han er ingen far. Det er jeg som har tatt meg av John. Han blir min sønn på godt og vondt når vi har giftet oss.»

«Det er planen, men nå må det skje her. Jeg håper du blir her, Steve?»

Han ristet på hodet. «Jeg må reise tilbake en tur neste år, Amber. Jeg har satt bort alt til to familiemedlemmer. De kan bare bli på slottet til mai måned neste år. Innen da håper jeg du har innsett at vi må bo sammen i Skottland.»

«Ja, Steve. Jeg vil bo sammen med deg på slottet,» sa hun. Nå kunne hun ha sagt ja til alt. Gleden bruste i henne.

Han smilte. «Jeg ser frem til et liv med deg, kjære. Vi kan få barn. Jeg er av den oppfatning at barn kommer når det er meningen at de skal komme.»

«Ja, det er riktig, men nå orker jeg ikke tenke på barn. Det var så grusomt. Hun lignet på deg, Steve. Det lyse håret. Ansiktsformen, ansiktstrekkene. Hun var fullkommen på så mange måter, men det var hjertet. En feil som gjorde at hun døde med en gang hun ble født.»

«Jeg vet det, kjære. Du skrev alt i brevet. Det var grusomt å lese. Det var da jeg dro til England og tok en lang prat med James, som for øvrig bor alene. Ava har ikke kommet tilbake. Han håper det ordner seg med dem, men det ser dårlig ut. Ava har forandret seg. Hun er innesluttet og stenger seg inne i værelset. Det er ingen som ser innom henne. Det sto i hvert fall det i brevet han mottok fra foreldrene hennes.»

«Det er tragisk og trist. James var veldig glad i Ava.»

«Ja, det var han. Vi får se. Kanskje en dag,» sa han.

Amber snudde seg mot døren, hvor Henrikke sto og smilte varmt til dem.

«Nå er det frokost. Alle har satt seg til bords,» sa hun.

«Takk, Henrikke. Vi kommer nå.»

Steve bød henne armen, og hun grep den. De gikk side om side inn i spisestuen, og der satt familien og forsynte seg med mat.

Steve hilste på alle, før de satte seg til bords. Viktoria var meget interessert i hvordan det var i Skottland, Steve forklarte så godt han kunne mellom hver matbit han puttet i munnen.

«Det er flott der, men jeg må innrømme at jeg ble overrasket da vi reiste hit. Det er skog på skog. Jeg har ikke sett på maken. Bor det virkelig folk rundt her?» ville han vite mens han så på dem etter tur.

Amber måtte le. Det kunne virke øde her, men så øde var det ikke.

«Det bor folk i området. Det er også en bygd her, hvor vi handler. Der er det krambu, kirke, skole og vertshus. En dag skal vi dra dit, så får du se selv,» sa hun.

«Ja, det blir spennende. Gården er praktfull. Jeg visste ikke at den var såpass stor,» sa han.

«Jeg skal vise deg rundt når du har slått deg litt til ro. Jeg er sikker på at du er sliten, du også,» sa Amber og så på ham.

Han smilte, og blikket han sendte henne fikk det til å sitre i henne. Hun hadde savnet ham, og nå var han hos henne. Det var ikke til å tro.

«Ja, jeg er litt sliten, og likevel oppspilt. Alt er nytt her. Maten var nydelig. Nesten som hjemme,» sa han.

«Vi har en dyktig kokke som heter Henrikke. Det var hun som sa ifra at det var frokost,» forklarte Amber.

«Jeg vet det, jeg har allerede hilst på henne. Det er noen timer siden vi kom. Jeg ble overrasket over hvor lyst det er her nesten hele natten.»

«Ja, det er helt riktig. Sommeren er vakker på Finnskogen. Lyse netter og nydelig natur.»

Viktoria hjalp Helmer, som slet med å løfte armen. Omsider klarte han å få i seg noen brødbiter på egen hånd. Amber kom på at hun måtte spørre Piia om urtene når hun hadde hvilt seg.

Da alle hadde spist ferdig, gikk de hver til sitt. Amber viste Steve kammerset han skulle sove i, og han ble overrasket over hvor stort det var.

«Her er det god plass! Hvor sover du?» spurte han.

«Rett over gangen. Vi må ha hvert vårt værelse siden vi ikke gift. Kammers kan vi dele når vi har blitt viet.»

«Selvfølgelig. Det forstår jeg. Det tar seg ikke ut å dele seng før giftermål.» Han blunket og smilte. Hun ble så sjarmert at hun måtte kysse ham. Da var det gjort. Brannen ble tent, og en dyp lengsel ble mettet da de senere lå nakne i sengen. Det var så naturlig at hun ikke tenkte over at det ikke passet seg. Det var følelser hun ikke klarte å stagge.

Da de etterpå lå ved siden av hverandre og pusten gikk i raske hiv, var hun lykkelig. Endelig kjente hun den indre gleden igjen. Det var så lenge siden sist.

Han strøk en finger nedover armen hennes mens hun la hodet på brystkassen hans. Det kjentes så naturlig.

«Er du lykkelig, Amber?» spurte han mykt.

«Ja, jeg er lykkelig. Det var dager jeg trodde jeg aldri kom til å se deg igjen. Jeg hadde bestemt meg for å ikke reise tilbake. Jeg fikk aldri brev fra deg. Nå forstår jeg hvorfor.»

«Det var en sjanse jeg tok. Jeg måtte reise, så da ble det til at vi gjorde det slik. Piia mente at det var en god ide å overraske deg.»

«Ja, det var en fin overraskelse. Jeg hadde trodd Aleksandra ville bli glad da hun så Piia igjen. Jeg forstår meg ikke helt på henne. Hun er ikke så opptatt av menneskene rundt seg.»

«Det går nok over etter hvert som hun vokser seg større.»

«Jeg håper det. Jeg får arbeide ekstra hardt slik at hun blir kjent med meg. John er ikke slik, vet du. Han er en ordentlig kosegutt, og han vil stadig klemme meg.»

«Han er mors gutt,» sa Steve.

«Ja, det er han absolutt. Slik vil jeg ha det med Aleksandra også. Vi får se hvordan det går.»

«Jeg la merke til Helmer. Han har det ikke bra. Hva er galt med ham?» spurte han plutselig.

«Han har vært veldig syk. Han mistet hukommelsen og oppførte seg rart, men så ble han bedre. Det kan være han har fått i seg noen av Piias urter. Broren Gustaf valgte å dra herfra, og det var da Helmer ble bedre. Det syntes vi var veldig rart. Jeg tror det er en sammenheng.»

«Det må du finne ut av. Hvor er denne Gustaf nå, da?»

«Ryktene sier at han arbeider for en familie litt utenfor Svullrya, som er bygda vår. Han er min fosterbror, men han har trukket seg tilbake. Han vil ikke bo her lenger, vil være for seg selv. Gustaf var gift med min venninne Beth. Hun har forlatt ham.»

«Det var trist å høre. Hvorfor forlot hun ham?»

«Nå spør du mye. Det er mye å fortelle, så vi må nok ta det litt etter litt. Orker du å stå opp, eller vil du sove?»

«Jeg orker alt, min elskede. Jeg er ikke trøtt lenger.» Han gjespet, og hun trodde ikke helt på ham. Han burde sove en stund, mente hun, uten at hun sa noe om det.

Amber kysset ham fort, før hun krøp ut av sengen. Det fristet ikke å stå opp, men hun følte ikke for å sove nå.

Hun kledde på seg, mens Steve støttet seg på albuen og så på henne. «Jeg skal hilse fra James. Han hadde lyst til å bli med oss, men han trakk seg, siden han håper at Ava skal komme tilbake. Slik det er nå, tror jeg ikke hun kommer. James sa at han ville vente i det uendelige. Så jeg håper det ordner seg for dem og at hun kommer tilbake til ham en dag.»

«Det håper jeg også. Skulle du ikke stå opp, forresten?»

«Jeg tror likevel jeg må sove,» sa han og gjespet. «Det har vært en lang reise, og jeg er sliten. Du kan gå inn til barna. De trenger deg.»

«Ja, og jeg trenger dem. Vi ses senere. Jeg ser frem til å vise deg gården.»

«Og jeg gleder meg til å se hele den flotte gården din. Her skal jeg bo i hvert fall ett år. I løpet av denne tiden må vi gifte oss,» sa han alvorlig.

«Ja, det må vi. Jeg skal forhøre meg med presten.»

«Vi skal ha et stort selskap. En slik dag skal jeg huske for resten av livet. Det må du ikke glemme.»

Hun smilte. «Det skal jeg ikke glemme.»

Hun rettet litt på håret før hun gikk videre inn i barnerommet. Der satt barna hennes og lekte på gulvet.