KATRINE ENGBERG

VÅDESKUDD

Kriminalroman

Oversatt Av
Monica Carlsen

Krokodillevokteren, Strawberry Publishing, 2019 (Første utgave Goliat, 2017)

Blodmane, Strawberry Publishing, 2019 (Første utgave Goliat, 2018)

Glassvinge, Capitana forlag, 2019

Originalens tittel: Vådeskud

Copyright © 2019, Katrine Engberg

Copyright © 2021, Strawberry Publishing

www.strawberrypublishing.no

Published by agreement with Salomonsson Agency

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-84193-57-1 (ePub)

ISBN: 978-82-84150-06-2 (trykk)

Oversatt av Monica Carlsen

Omslagsdesign: Henrik Koitz

Omslagsfoto: Shutterstock

Materialet i denne publikasjonen er omfattet av åndsverklovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Strawberry Publishing er enhver eksemplarfremstilling og tilgjengeliggjøring bare tillatt i den utstrekning det er hjemlet i lov eller tillatt gjennom avtale med Kopinor, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Til Cassius.
Mitt anker, mitt timeglass, min lille sol som stråler.

MANDAG 15. APRIL
PROLOG

Etter å ha ligget til sengs hele helgen våknet Michael med sår hals mandag morgen. Han fikk akkurat trukket dynen opp over det febertunge hodet og bestemt seg for å ta en sykedag før kona kom og stilte seg ved fotenden av sengen med korslagte armer og sendte ham det blikket. Michael sto opp. Hun hadde jo rett. Han var fortsatt ny i jobben som kranfører på forbrenningsanlegget og kunne ikke tillate seg å gjøre et dårlig førsteinntrykk.

Han kjørte mot Refshaleøen med en blanding av paracetamol og svart kaffe i magen, hørte på bilradioen, som sendte popsvisker og kvikke reklameinnslag, og følte seg etter hvert litt bedre. Han parkerte, nikket til vaktene i resepsjonen og tok heisen opp til garderoben for å skifte. Det var strengt tatt ikke nødvendig, for takket være den innkapslede avfallssiloen var anlegget mer eller mindre luktfritt, men Michael skiftet alltid til kjeledress allikevel. Han snørte på seg verneskoene, tok på seg hjelmen og gikk gjennom anlegget med influensaverkende knær.

Korridorene som omga siloen var en verden av stål og ventiler, kontrollpanel, kjeler og skilt. Ingen vinduer, forbrenningsanlegget var et lukket system upåvirket av døgnrytme og værforhold. Michael dukket hjemmevant under de varme vannrørene, hilste på to kolleger ved dampturbinene og låste seg inn i kranførernes kontrollrom. La matpakken i kjøleskapet, satte over kaffen og dumpet ned i kontorstolen med et tungt sukk. Foran ham åpenbarte det seg et mektig syn han fortsatt ikke helt hadde vent seg til.

Et vindu – avfallssiloens eneste – hadde utsikt til hjertet i forbrenningsanlegget: Den vestlige sivilisasjonens bakside, et kjempemessig berg av skrot og skrap. Michael hadde aldri arbeidet med søppel før, og i begynnelsen hadde han følt seg uvel hver gang han var på jobb. Som om han var vitne til verdens undergang og burde gjort noe, ikke bare sittet og sett på. Men det gikk seg til etter hvert. Nå spiste han til og med småkakene kollegene hadde latt bli liggende igjen mens han styrte grabben.

Grabben! Med sine åtte meter fra ben til ben var den som tatt rett ut av en dystopi der kolossale edderkopper hersket over en død planet. Michael hadde tatt mange bilder av grabben for å vise dem til sønnen på seks, som syntes faren hadde verdens tøffeste jobb.

I virkeligheten var arbeidet ganske kjedelig. Systemet som styrte grabben fra slusene der søppelbilene ble tømt og over i ovnene, var automatisert. Det eneste Michael skulle gjøre, var å overvåke transporten av den endeløse strømmen av avfall fra venstre mot høyre. Sørge for at ingenting gikk galt.

«God morgen.»

Kasper Skytte kom inn og satte seg i stolen ved siden av hans. Nå og da ga prosessingeniørene beskjed om at det var feil på styresystemet. Men det hadde ikke Michael merket noe til.

«Nå, har det vært noen problemer?»

«Niks.»

Ingeniørene gadd heldigvis nesten aldri å snakke med kranførerne, eller for den saks skyld andre som ikke forsto den tekniske sjargongen deres, så Michael visste at han ville få jobbe i fred. Og godt var det, for han følte seg varm og febersyk og burde kanskje trosset kona og holdt sengen likevel.

«Kaffe?» spurte Kasper.

«Nei takk.»

Ingeniøren reiste seg og skramlet med kaffekanne og kopper bak ham. Gjespet høyt og lot seg falle tungt ned i stolen, så de ble sittende side om side og betrakte siloen. Michael trakk til seg bagen og rotet i den, håpet det var et par Strepsil igjen som kunne lindre den såre halsen. Fant blisterpakningen og stakk lettet en sugetablett i munnen. Grabben nærmet seg vinduet med en full ladning. Den var alltid et imponerende syn på kloss hold. Søppelet fløt fra de kolossale gripearmene som fangtrådene på en manet. Et tau, en presenning, en joggesko.

Han bøyde seg fram mot glassruten og knep øynene sammen. Skoen hang fast i et eller annet. Da ladningen var rett utenfor vinduet, gled en arm ut mellom søppelet og dinglet leddløst fra grabben. Kasper spyttet ut kaffen så den sprutet utover ruten.

Så trykket Michael hardt på dødmannsknappen.

LØRDAG 13. APRIL
TO DAGER TIDLIGERE

Kapittel 1

Vannet lukket seg over hodet på ham, og han sank mot bunnen, bort fra lyset på overflaten. En tangplante kjærtegnet armene og inviterte ham dypere ned. Det var fristende å gi seg hen, som Jacques Mayol. Puste ut en siste gang og synke, la kroppen gå i oppløsning og bli til partikler som danser i sjøens loddrette solstråler.

Men Snekkersten Havn var langt fra det store blå. Han sparket fra mot bunnen og strakte armene opp mot lyset. I neste øyeblikk brøt han vannflaten og pustet dypt inn.

«Jeg begynte nesten å tro at du ikke skulle komme opp igjen.»

Jeppe Kørner ristet vann ut av ørene og myste opp mot skikkelsen på badebrygga. På overflaten var verden lys og varm. Han svømte bort til stigen og famlet med føttene etter det nederste, glatte trinnet. Kikket ned en siste gang. Vannets kjølige dyp vakte alltid en lengsel i ham. En dødsdrift?

«Jeg skjønner ikke hvordan du orker å være under så lenge. Jeg fryser etter ti sekunder.» Johannes Ledmark skuttet seg i badekåpen og rakte Jeppe et håndkle. «Kom, så går vi i badstuen og får varme i kroppen igjen før gamlingene dukker opp. Jeg orker ikke synet av alle åreknutene.»

Han glippet med øynene, som for å ta brodden av det beske utsagnet, og satte kurs mot badstuen. Jeppe tørket seg og stakk føttene i de litt for små badesandalene Johannes hadde funnet fram til ham.

Førsteetasjen i det gamle, røde mursteinshuset i Snekkersten Strandvej var bare til låns over sommeren, mens Johannes lette etter et nytt sted å bo. Han hadde omsider gitt opp forsøket på å redde forholdet til ektemannen gjennom tolv år, og leiligheten deres på Vesterbro var lagt ut for salg. Skuespilleren Johannes Ledmark gjemte seg for offentlighetens nysgjerrige blikk og slikket sine sår i det gamle fiskeværet nord for København. Huset var trekkfullt og forfallent og tomten gjengrodd, men Johannes lot til å trives i det midlertidige kaoset med utsikt over Øresund. Han hadde sågar gått til angrep på hagen med hekkesaks og grenskjærer og påsto hardnakket at det var meditativt å luke og slå gress.

«Ha, ser ut til at vi har flaks. Badstuen er tom.»

Johannes holdt opp døren til det lille, svartmalte huset på moloen for Jeppe, og de satte seg til rette på trebenkene. Kjente ovnens tørre varme sive opp gjennom treverket og gi nytt liv til de kalde kroppene. Den tidlige våren var kommet med mye sol og fint vær, men luften var fortsatt skarp, og temperaturen i sjøen hadde foreløpig ikke sneket seg opp i mer enn åtte grader.

«Se på oss, vi er blitt voksne! Bader om vinteren og tar badstue», sa Johannes med en latter. «Et smørbrød og en tur på Louisiana kunstmuseum nå, så er vi akkurat som foreldrene våre.»

«Jeg liker smørbrød!» Jeppe klemte saltvannet ut av det korte håret for å stanse de kalde dryppene nedover ryggen. «Og vi er blitt foreldrene våre for lengst. Du har bare ikke fått det med deg, fordi guttene du sjekker opp er halvparten så gamle som deg.»

«Kutt ut!» Johannes ga Jeppe et rapp over armen med et sammenrullet håndkle og fikk et knyttneveslag i skulderen til svar. De ynket seg og lo.

«Dessuten gjør de unge kjærestene at jeg holder alderen på avstand. Du ser vel at jeg er penere enn noen gang!» Johannes smilte lakonisk. «Ungdommelig og bare ensom om søndagene. Hva med deg, du har jo så å si fått kone og barn. Hvordan er det?»

Jeppe stirret ned på føttene sine, som var dekket av saltvann og svettedråper. Det stemte at han i Sara hadde funnet en såkalt pakkeløsning han aldri hadde drømt om å abonnere på, og han balanserte ofte på en knivsegg mellom kjærlighet og irritasjon.

«Vi har jo ikke flyttet sammen ennå. Det er ikke bare bare når det er barn med i bildet.»

Johannes la hodet på skakke og tørket ørene med håndkleet. «På den annen side er det en måte å få barn på. Du har jo alltid ønsket deg det.»

Jeppe svarte med en skuldertrekning. Han og eksen hadde gjennomgått tre mislykkede fertilitetsbehandlinger før de ble skilt og hun fikk barn med en annen. Etter det hadde han mer eller mindre gitt opp tanken på å bli far.

«Det kan være litt overveldende når man ikke har barn selv», innrømmet han.

Johannes så skeptisk på ham. «Er det i det hele tatt mulig å bli glad i andre menneskers unger?»

Jeppe så for seg elleveåringen Amina, som samme morgen hadde vekket husstanden – samt det meste av oppgangen – med koreapop på festivalvolum og fått hysterisk anfall da lyden ble skrudd ned.

«Det er to søte jenter.»

«Det tar jeg som et nei», sa Johannes med et smil. «Det ante meg! Men jeg skjønner deg, de fleste barn er like ufordragelige som foreldrene sine.»

«Nei, vet du hva», protesterte Jeppe, «det er ikke det jeg sier. Jeg er veldig glad i ungene til Sara, vi må bare bli ordentlig kjent med hverandre. De trenger tid for å venne seg til mammas nye kjæreste …» Han tidde. Kjente varmen bølge oppover ryggen og stige opp i kinnene, så de ble røde og blanke. «Hva med å snakke om skilsmissen din i stedet? Hvordan går det med delingen av boet? Er advokatene deres på talefot?»

Johannes viftet med hånden som et hvitt flagg som vaiet i vinden. «Greit, du vinner. Skal vi gå inn og spise frokost? Jeg har kjøpt rundstykker.»

Jeppe reiste seg, og en svettedråpe falt fra haken og ned på gulvet. «Men først et bad til. En kjapp dukkert.»

«Nei! Jeg dør hvis jeg må uti det iskalde vannet en gang til.»

«Litt død tar ikke livet av deg. Kom igjen, gamle venn!» Jeppe dro med seg Johannes ut av badstuen og dyttet ham bortover moloen mot badebrygga. Han kjente dragningen mot kulden og mørket under overflaten. Hengte badekåpen over rekkverket og var på vei ut til badestigen, da han hørte telefonen ringe i lommen. Han gikk tilbake for å sjekke displayet. Det var førstebetjenten. Vinden fikk den nakne huden på armene til å nuppe seg.

*

Den myke sanden ga etter under føttene, så all kontakt mellom gummisålene og Greve strand ble foreviget i en sti av fotavtrykk. Anette Werner lot hundene løpe i forveien og nøt følelsen av at kroppen jobbet og lungene pumpet oksygen inn og ut. Sjøen lignet et blågrått belte og sendte med bølgene et pust av tanglukt som blandet seg med den skarpe duften fra strandgyvelen. Morgensolen sto allerede høyt over horisonten. Anette hev etter pusten og undret seg over at det som får oss til å føle oss lykkelige og i live som oftest også innebærer smerte. Som det å få barn, for eksempel. Det at hun for ett år og ni måneder siden var blitt mor til lille Gudrun, var uten sammenligning det vanskeligste, og iblant også det kjedeligste, hun noen gang hadde gjort. Men samtidig var hun så glad i datteren at hun kjente savnet i det sekundet hun vinket farvel i barnehagen hver morgen.

Hundene gjødde lenger fremme. De tre ivrige border colliene sto i vannkanten, og hun løp de hundre meterne bort til dem så fort at hun hadde blodsmak i munnen da hun kom fram. De skubbet knurrende til hverandre mens de vekselvis hoppet opp og la seg flate i sanden. Anette skilte dem bestemt og bøyde seg over funnet deres.

I den grove sanden lå en død fugl. Hun gjenkjente den på de skarpe svarte og hvite tegningene, den grønne nakken og det svakrosa brystet. En ærfuglhann. Den lå på ryggen med hodet vendt til siden som et spedbarn. Fjærdrakten var stort sett intakt, og det så nesten ut som den sov. Men mellom de gule knoklene der magen skulle vært, var det bare et blodig hull. Fuglen var død. Den kunne ha vært på vei sørover fra Saltholm for sommeren og blitt etterlatt av flokken.

Solen blinket i de blanke fjærene, og Anette motsto innskytelsen til å klappe den vakre skapningen. Det var jo bare en død fugl, ikke så annerledes enn kyllingen Svend hadde tilberedt til middag i går.

Hun ropte til seg hundene, og de fulgte lydig etter henne tilbake mot bilen, urolige fordi de måtte forlate fuglen, men for godt dressert til å trosse henne. På parkeringsplassen tørket hun potene deres før de hjemmevant hoppet inn baki bilen og tilsynelatende hadde glemt alt om funnet sitt. Men så snart Anette startet motoren, satte de i gang med å pistre, og de klynket hele veien hjem, som om de hadde lagt igjen noe av seg selv på stranden.

Foran villaen i Holmeås 14 sto Svend og tok imot dem med Gudrun på armen. Anette så på lang avstand at datteren kjempet for å komme seg ned og utforske omgivelsene. Alltid utålmodig og bare i ro når hun sov. Akkurat som moren sin, tenkte Anette stolt. Så snart bilen sto stille, satte Svend ned den lille tulla, og hun stabbet inn mellom buskene uten å se seg tilbake; bleierumpa duvet opp og ned, og hun holdt de korte armene rett ut som balansestangen til en linedanser.

Anette slapp ut hundene og ga mannen sin et kyss. La armene om halsen hans og kysset ham mye lenger enn han hadde tenkt seg.

«Du er gjennomsvett.» Han gjorde seg fri fra omfavnelsen, klappet henne på kinnet og føyset hundene mot ytterdøren. «Men sexy!»

Svend blunket til henne, og mens hun vrengte av seg treningstøyet foran speilet, tenkte hun for første gang på de tjuefem årene de hadde vært sammen at han hadde rett. Hun hadde alltid hatt det moren konsekvent hadde kalt kraftig benbygning, kanskje for å skåne Anette for det ubehagelige faktum at hun var tykk. Hun hadde vært størst av alle jentene i klassen, den høyeste, den med de bredeste skuldrene og de kraftigste lårene. Den som vant alle friidrettsøvelsene og var den første som ble tatt ut i ballspill. Anette hadde aldri oppfattet størrelsen som noe problem, og Svend hadde heller aldri latt henne merke at han syntes hun var noe annet enn perfekt, uansett hvor kvapsete hun hadde vært i perioder.

Men nå var det en ny kropp som møtte henne i speilet. Ammingen og småbarnsmortilværelsen hadde fått de overflødige kiloene til å renne av, og resultatet var at hun i en alder av førtiseks var i bedre form en noen gang. Hun hadde fortsatt kjøtt på kroppen, men var blitt sterkere og spenstigere. Og penere. Det kom overraskende på henne hvor godt det føltes. I dusjen strøk hun for en gangs skyld hendene over huden da hun såpet seg inn og kjente et sterkt, men flyktig velbehag da hun rørte ved den faste magen. Tørket seg, igjen foran speilet i helfigur, og kledde på seg med ryggen halvt til, så hun kunne bedømme baken. Hvis man hele livet har sett på kroppen som et redskap og ikke som staffasje, er det noe berusende ved å føle seg pen.

«Telefonen din ringer!»

Svends rop kom fra kjøkkenet, og Anette dro på seg buksene i en fart og løp inn til ham. I den høye barnestolen ved det lille spisebordet satt Gudrun og kastet fruktyoghurt på faren, som smilende fant seg i bombardementet. Han hadde alltid hatt en engels tålmodighet, men etter at han ble far, var den blitt lang som en tyggegummitråd i solen. Anette småhinket over gulvet mens hun dro opp buksesmekken og tok telefonen, som lå og durte på kjøkkenbenken ved siden av Svends nystekte surdeigsrundstykker.

«Werner!» Hun oppdaget at hun hadde greid å tråkke i en yoghurtklatt og bannet lavt.

«Beklager å måtte forstyrre deg i helgen, men vi har en situasjon. Det vil si en mulig situasjon. Jeg har snakket med Kørner.» Stemmen tilhørte førstebetjenten, og Anette merket at lørdagsstemningen sank ned mot de skogsbærinnsmurte tærne. Førstebetjenten het Irene Dam, men alle sa bare førstebetjent. Hun var uhyre profesjonell og ville ikke drømt om å ringe på en lørdag dersom den mulige situasjonen ikke var overveiende sannsynlig. Anette så den planlagte familieutflukten forsvinne i det blå.

«Hva har skjedd?»

«En ung mann, rettere sagt en gutt på femten, er blitt borte. Oscar Dreyer-Hoff. Han ble sist sett ved skoledagens slutt kvart på tre i går ettermiddag. Foreldrene trodde han overnattet hos en jente i klassen, men det viste seg å ikke stemme. De oppdaget det først da han ikke kom hjem som avtalt i dag morges.»

«Hvorfor må vi komme?» Anette så seg rundt etter noe å tørke av foten med. «Det er ikke noe nytt at femtenåringer blir borte et døgn eller to hvis de vil på fest og foreldrene sier nei. Når vi blir tilkalt, går jeg ut fra at det er noe mistenkelig med forsvinningen?»

«Det ble lagt igjen en lapp til familien.»

Anette fanget Svends oppmerksomhet. De hadde opplevd dette så mange ganger før at han skjønte hva det innebar. Skogturen ble uten mamma. Han trakk på skuldrene og smilte oppmuntrende til henne før han gjemte seg bak avisen, stakk hodet brått fram igjen og fikk Gudrun til å hikste av latter.

«Er han blitt bortført?»

Førstebetjenten sukket. «Det vet vi ikke. Men familien er … la oss si prominente. Det er dem med auksjonshuset. Nordhjem. Og de har mottatt trusler tidligere. Vi har hatt dem på radaren i flere år.»

Anette hørte datterens latter fylle kjøkkenet.

«Jeg er på vei.»

Kapittel 2

Litt tilbaketrukket fra Langeliniekaj, mellom den verdensberømte havfrueskulpturen og cruiseskipene som la til og fra, lå den lille småbåthavnen Søndre Frihavn blant pakkhus og moderne boligblokker av den typen der kjøleskapene i rustfritt stål alltid er tomme, fordi eieren er i Hongkong.

Jeppe Kørner skulte bortover kaien, mot restauranten med uteservering under mørkegrønne parasoller, de grå og røde betongbygningene og, helt ytterst, osloferjen. Området var kanskje populært, ja til og med fasjonabelt, men det var jaggu ikke noe vakkert syn.

Dampfærgevej hadde førstebetjenten sagt. Familien Dreyer-Hoff bodde i toppetasjen i nummer 24 B, og han og Anette skulle møtes utenfor klokken elleve.

Jeppe gikk langs vannet med blikket rettet mot jollene, seilbåtene og cabincruiserne av tre og glassfiber som lå i havnen. De ga det folketomme området et anstrøk av liv, der de duvet og klukket i vinden.

Han fikk øye på Anette utenfor en moderne rød mursteinsbygning hundre meter lenger borte på kaien. Hun sto ytterst på kanten og gransket en gammel trebåt, pakket inn i presenning, som noen tydeligvis holdt på å sette i stand. Jeppe så på henne og smilte. Han hadde aldri trodd han skulle si det om partneren sin, men hun så godt ut. Fortsatt stor som et hus, men det var som om hun var blitt høyere, og smalere over hoftene, noe som gjorde de brede skuldrene sporty. Men det kom ikke bare av at hun hadde slanket seg. Anette hadde den siste tiden fått en ny glans i øynene, en dybde, som forandret de jevne ansiktstrekkene og gjorde henne – ja, pen. Det skyldtes kanskje at hun var blitt mor, eller at hun rett og slett var en sånn kvinne som ble penere med alderen. Jeppe var sikker på at hun ville klappet til ham hvis han hadde sagt noe om forandringen.

«Benytter du sjansen til å glo på rumpa mi?» spurte hun uten å snu seg.

«Ellers ville jeg jo vært dum.» Jeppe møtte den fremstrakte knyttneven hennes med sin – hilsenen var et trygt kompromiss mellom klem og håndtrykk og passet begge bra. «Hva måtte du avlyse?»

«Skogtur. Det er ikke så farlig. Og du?»

«Jeg besøkte Johannes i Snekkersten.»

«Jaså, så han gjemmer seg fortsatt for den slemme, slemme sladrepressen?» Hun pekte mot den andre siden av bygningen og strenet av gårde. «Gatedøren er rundt hjørnet.»

Han forbigikk spydigheten i taushet, for det var et snev av sannhet i den. Johannes hadde stagnert etter at han kom hjem fra Chile med en skilsmisse i kofferten. Jeppe begynte å bli urolig for at han aldri skulle vende tilbake til scenen.

Callinganlegget i nummer 24 B viste at familien Dreyer-Hoff hadde hele toppetasjen. Stålheisen som førte direkte til familiens leilighet var ren, helt uten graffiti, og fikk Jeppe til å tenke på det rettsmedisinske instituttet. På vei opp sendte han en tekstmelding til Sara for å gi beskjed om at han kanskje kom sent hjem. Det var umulig å vite hva dagen ville bringe.

Heisdørene åpnet seg mot et imponerende rom, der brede gulvplanker forsvant inn under orientalske tepper og vinduer fra gulv til tak vendte ut mot havnen. Den moderne rammen ble brutt av fargerik kunst og massive markspiste møbler, som sikkert var blitt fraktet i silkepapir hjem fra italienske klostre. Det var ikke noe unnselig hjem, og kvinnen som tok imot dem så da også alt annet enn unnselig ut. Malin Dreyer-Hoff var yppig som en Botticelli-engel, med store øyne, rosa munn og en blomstrete, grønn kjole som strammet over brystet. Da hun så dem, ropte hun med hes stemme.

«Nå er de her, Henrik!» Hun foldet hendene og vred dem nervøst. Fingrene var flekket av blåmaling.

Jeppe rakte nølende fram hånden.

«God dag. Jeppe Kørner fra københavnpolitiets etterforskningsenhet. Dette er kollegaen min, Anette Werner.»

«Unnskyld, jeg er bare … Takk for at dere kommer så fort.» Hun tok den fremstrakte hånden med myke fingre og flakkende blikk.

«Skal vi sette oss?» Jeppe så seg om i det store, åpne rommet som gikk i ett med et kjøkken som hadde glassvegg og utsikt over sjøen. Det minnet om en moderne utgave av en av disse store ettroms New York-leilighetene han hadde drømt om å bo i siden han så Flashdance som barn. Det så dyrt ut.

«Vi går inn til mannen min, han er i stuen.»

Malin viste dem gjennom en lang gang med sjøutsikt på den ene siden og dører på den andre. Jeppe kastet et stjålent blikk inn gjennom en åpen dør og så flere malerier og to strømlinjeformede dataskjermer. Dreyer-Hoff-familien hadde bygget opp formuen på et online aksjonshus som handlet med kunst og antikviteter, noe hjemmet bar preg av.

Gangen endte i en lys stue som var nesten like stor som det kombinerte kjøkkenet og allrommet. En rosa femseters sofa sto under et maleri av Kasper Eistrup som matchet veggen så godt at det måtte være et bestillingsverk. Foran vinduet sto et staffeli med et halvferdig blått maleri, og ved siden av det en høy, gråhåret mann med ryggen til havnen og hendene i bukselommene. Han hadde en loddrett nyve mellom brynene og var kledd i nystrøket hvit skjorte og beige chinos som strammet en smule over en liten grosserermage. Skuldrene lutet som hos en som sitter ved skrivebordet det meste av dagen.

Han kom dem i møte og rakte dem hånden etter tur.

«Henrik. Hei. Takk for at dere kunne komme.»

Jeppe stusset over ordvalget, som ville passet bedre til en høflighetsvisitt. Men engstelse får folk til å si de merkeligste ting.

«Vær så god og sitt.»

Ekteparet satte seg i den rosa sofaen, Jeppe og Anette i to matchende lenestoler. Henrik Dreyer-Hoff la en beskyttende arm rundt kona.

«Har dere fremdeles ikke hørt fra sønnen deres?» Jeppe åpnet notatboken på en blank side.

Begge ristet på hodet.

«Når oppdaget dere at han var borte?»

«I dag morges.» Malin pustet dypt inn. «På lørdagene samles hele familien rundt frokostbordet. Det er tradisjon. Henrik lager brunsj …»

Hun så på mannen sin, som nikket.

«Jeg elsker å lage mat, men har sjelden tid på hverdagene. Så i helgene … Oscar vil alltid ha pannekaker. De små amerikanske med sirup på.» Henrik tidde.

Malin så misbilligende på ham, som om han hadde sagt noe galt, og snudde seg mot Jeppe igjen. «Jeg sto tidlig opp og malte mens jeg ventet på at de andre skulle våkne og Oscar komme hjem. Men han kom ikke. Da klokken ble halv ni, prøvde jeg å ringe ham og sendte en tekstmelding.»

Jeppe noterte klokkeslettet og la samtidig merke til at Henriks hånd holdt skulderen hennes i et fast grep. Som om han holdt henne oppe. Eller tilbake.

«Hvor var han i natt?» spurte han. «Eller skulle ha vært?»

«Hos vennen sin, Iben, for å lese til eksamen – de går første året på videregående og skal opp i skriftlig dansk. Men hun sier at han ikke dukket opp. Jeg fikk tak i henne litt før ti. Da skjønte vi at det var noe galt.» Malin vred nervøst en ring fram og tilbake på fingeren.

«Og Iben vet ikke hvor han er?»

«Hun trodde han hadde ombestemt seg. Noe jeg synes virker rart. Og faren hennes burde vært ansvarlig og kontaktet oss, men han sier at han ikke visste om avtalen.»

Jeppe holdt notatboken fram mot henne. «Vi trenger mobilnumrene til Oscar, Iben og foreldrene hennes.» Hun så forvirret på boken. Åpnet den med en langsom bevegelse og begynte å skrive. De skjelvende hendene formet frykten for det verst tenkelige.

«Jeg tror han er blitt bortført», sa hun med dirrende stemme. «Bare tanken på at han …»

«Hvor bor Iben?»

«I Fredericiagade», svarte Henrik med et blikk på kona, «er det nummer 64? Sammen med faren. Hvis dere går over Kastellet, er dere der på ti minutter. Det er den veien Oscar pleier å ta.»

Jeppe nikket til Anette, som tok imot notatboken fra Malin og stilte seg ved vinduet for å ringe Oscars venn.

«Hva med resten av familien. Var dere hjemme i går?»

«Ja», svarte Malin etter en kort pause. «Victor, eldstemann, var på byen med noen klassekamerater, men Henrik og jeg var hjemme.»

«De la igjen dette.» Henrik tok forsiktig et A4-ark opp fra salongbordet. Seks svarte maskinskrevne linjer lyste mot dem fra det hvite papiret. «Vi fant det først i dag. Da skjønte vi at noe var forferdelig galt, og ringte øyeblikkelig til politiet.»

Jeppe trakk ermet ned over fingertuppene, tok imot arket og leste.

Han så seg omkring og fikk øye på den kniven som hadde drept Basil Hallward. Han hadde renset den mange ganger til det ikke fantes en flekk tilbake. Den var skinnende blank. Den hadde drept maleren og nå skulle den drepe malerens verk, og alt som det innebar. Den skulle drepe fortiden, for så ville han bli fri.

*

Kjølen skar smidig gjennom vannet og delte bølgene i en endeløs V bak båten. Motorduren ble akkompagnert av måkeskrik, og solen glitret i bølgetoppene og forvandlet pupillene til to små, svarte prikker. I morgenlyset skinte Amager Bakke så man skulle tro det lå snø på skråtakets planlagte slalåmbakke. Det gjorde det selvfølgelig ikke. Visjonen for rekreasjonsdelen av forbrenningsanlegget var ikke på langt nær ferdig, så byens slalåmkjørere måtte pent reise til ekte, snøkledde fjell en stund til.

Det var stille i Københavns Havn. Så tidlig på dagen var det bare havnebusser og søppelbåter på vannet. Om noen timer ville det som vanlig på lørdager vrimle av sightseeingbåter, utleiebåter og lystseilere med folk på vei ut for å fiske, bade og campe på de små øyene i Øresund. Joller med øldrikkende båtførere og klarøyde padlere i vindjakke og havkajakk. Men innen den tid ville han være borte.

Han styrte båten uten plan eller tidspress, slik han foretrakk det. Fulgte båtens bevegelser og lot vinden presse morgentårer ut av øynene. Trekroner kom til syne foran ham, og øya smilte rødt og grønt og vennlig i solen. Mads Teigen manøvrerte fortets slepebåt hjemmevant inn i den lille havnen og bort til brygga. Foruten en fortøyd jolle, var havnen tom. Han tjoret fast båten og hoppet i land. De bratte vollene var dekket av vårgress og minnet om viltvoksende, myke grønne og gule vinger som beskyttet det gamle fortet.

Sjøfortet ble opprinnelig oppført som en del av Københavns festningsverk. Et bolverk som omfattet flere fort og hadde spilt en hovedrolle i legendariske trefninger som slaget på reden og det engelske angrepet i 1807, der hele Københavns flåte gikk tapt. Trekroner fort ble reist i 1713, da tre gamle linjeskip ble grunnsatt og fylt med stein. Et av skipene het Tre Kronor, og det ga fortet sitt navn, selv om de fleste tror det stammer fra da øya ble solgt til staten for tre kroner over 250 år senere.

Mads tok opp en villfaren bærepose og speidet etter liv på den hesteskoformede promenaden, men det var ikke et menneske å se. Han ble som vanlig stående litt ved det hvite fyrtårnet som raget i været over hovedinngangen til selve fortet. Derfra førte en trapp tre etasjer ned under bakken. Kasemattene hadde fungert som base for sju hundre og femti soldater under første verdenskrig og ble senere tatt i bruk av tyskerne under okkupasjonen. Når man sto mellom de avflassede veggene i gangene under havets overflate, kunne man snuse dypt inn og fornemme et drag av kruttslam og angstsvette i luften. Panikk blandet med kjedsomhet satt stadig i murverket og hvisket historiene til hundrevis av døde menn.

Nå var fortet hjem kun for fugler og mink samt en oppsynsmann i den gamle, rødmalte kommandantboligen. En eneboer på sin øy, det var blitt Mads’ skjebne.

Han fortsatte over avsatsen, der de allerede hadde begynt å samle ved til sankthansbålet, og opp på bakkekammen til yttersiden av vollen. Han ville se hvordan det sto til med svaneparet som hadde bygget rede nede ved moloen. Fra toppen av vollen var det fri sikt til byens tårn og spir på den ene siden og Malmös skjeve torso på den andre. Når man sto her, var det som å befinne seg på sin egen planet, så øde var det. En liten flekk med villnis midt i byen, bare atskilt fra det hektiske livet av en smal stripe vann.

Svaneparet var i gang med rugingen. Hunnen lå tungt på redet av sjøgress mens hannen vaktsomt gikk i ring rundt henne. Om en drøy måned ville fortet ha et nytt kull med små, dunete fugleunger som klemte seg inntil moren for å overleve de første kritiske ukene.

Mads måtte smile ved tanken.

Han fortsatte langs vollen, forbi et av de gamle hvite og røde sjømerkene av tre som tronet på stolper øverst på bakkekammen. Ved middagstid denne dagen skulle årets første utdrikningslag gå av stabelen. Mads hadde ordnet med postene i de underjordiske gangene, men en innskytelse fikk ham til å gå ruten en gang til.

Luften mellom kasemattenes tykke betongmurer var kjølig da han gikk ned vindeltrappen til det lavloftede kjellerplanet. Skrittene ga gjenlyd, som om noen fulgte etter ham i mørket. Idet han passerte døren med det påmalte røde korset, opplevde han sansebedraget som så virkelig at han måtte stanse og se seg tilbake. Det var ingen der. Bare gjenferdene i hans eget hode.

Mads sjekket alle de tolv postene, forsikret seg om at repene var surret forsvarlig fast og at batteriene i lommelyktene virket, før han gikk opp til lyset og vinden igjen. Han kunne akkurat rekke et par timer på verkstedet før gjestene kom. På vei tilbake til kommandantboligen passerte han trejolla som lå fortøyd ved brygga. Den bekymret ham ikke, men han låste likevel ytterdøren for sikkerhets skyld. Ville ikke risikere å bli forstyrret.

Han låste døren til verkstedet også. Lot telefonen bli liggende i lommen på vindjakken, som han hengte på dørhåndtaket. Så satte han på anlegget, og Tsjajkovskijs sjette symfoni strømmet ut i rommet.

Mads sukket lettet ved tanken på en times uforstyrret ro til sitt neste prosjekt. Han løftet en pakke surret inn i plast ut av kjøleskapet og la den på arbeidsbenken. Pakket forsiktig ut den døde kroppen, fylte en bolle med vann og la skalpellen klar.