Sarah Morgan

Når lysene tennes

Oversatt av

Monica Eikenes

Til familien min, for alle de fantastiske julefeiringene.

1
Lucy

Lucy Clarke presset seg inn gjennom svingdøren av glass og spurtet bort mot resepsjonen, og kledde av seg kåpen og skjerfet mens hun løp. Hun var sent ute til sitt livs viktigste møte.

«Der er du! Jeg har prøvd å ringe deg. Den tar jeg …» Rhea, resepsjonisten, reiste seg opp av stolen og tok kåpen fra henne. «Wow. Du ser helt fantastisk ut. Du er den eneste jeg kjenner som klarer å ta seg godt ut i en julegenser. Hvor fant du den?»

«Bestemoren min strikket den. Hun sa at det glitrende garnet var et mareritt å jobbe med. Det føles rart å bruke den i dag, av alle dager, men Arnie insisterte på at vi måtte se festlige ut, så her er jeg – med glitter og stas. Har de begynt?»

«Ja. Skynd deg inn dit.»

Lucy byttet ut joggeskoene med boots i semsket skinn, og hoppet rundt mens hun kledde dem på seg. Fingrene var så kalde at hun fomlet. «Beklager. Jeg glemte hanskene mine.» Hun slengte vesken mot Rhea, som skjøv den inn under skrivebordet.

«Hva skjer? Går ikke togene?»

«Signalfeil. Jeg gikk.»

«Du gikk? Kunne du ikke ta en drosje?»

«Alle andre hadde den samme tanken, så det var ikke én ledig drosje å finne.» Hun la skjerfet på Rheas skrivebord. «Hvordan er stemningen?»

«Siden vi alle venter på å miste jobben, er den deilige julestemningen nokså fraværende. Ikke engang julegenserne får folk til å trekke på smilebåndet, og det er noen virkelig grufulle der. Ellis fra regnskapsavdelingen har på seg noe som ser ut som et juletre i ull, og den får ham til å klø. Jeg har gitt ham antihistaminer.»

«Vi kommer ikke til å miste jobben.»

«Det vet du ikke», sa Rhea. «Vi har mistet to store kunder den siste måneden. Ikke vår feil, jeg vet det, men sluttresultatet er uansett det samme.»

«Dermed må vi erstatte dem.»

«Jeg beundrer optimismen din, men jeg vil ikke få for store forhåpninger som senere går i tusen knas. Jeg elsker denne jobben. Mange byråer sier at vi er som en familie, og da er det bare sludder, men denne jobben føles faktisk som en familie. Men du trenger ikke å være så altfor bekymret. Du er utrolig dyktig i jobben din. Du vil ikke ha noen problemer med å finne en ny.»

Hun ville ikke ha noen ny jobb. Hun ville ha denne.

Hun tenkte på all moroa de hadde på kontoret. All latteren. De sene pizzaene når de forberedte en pitch. Fredagsboblene når de hadde noe å feire. Samholdet og vennskapet. Hun visste at hun aldri ville glemme støtten kollegaene hadde gitt henne da hun gikk gjennom det som utvilsomt hadde vært de verste årene i livet hennes.

Og så var det Arnie selv. Hun skyldte ham alt. Han hadde gitt henne tilbake all selvtilliten som hadde blitt tatt fra henne i den første jobben hun hadde hatt, og han hadde vært der for henne da hun var aller lengst nede. Hun hadde jobbet for Arnie i seks år nå, og hun lærte fremdeles noe nytt av ham hver dag. Hun hadde en følelse av at hun alltid ville gjøre det, for byrået var lite og effektivt, og alle ble oppmuntret til å bidra, uansett hvilken stilling de hadde. Det ville ikke skje hvis hun måtte flytte over til en av de større aktørene.

«Ser jeg ok ut?»

Rhea strakte seg frem og skjøv en hårtust ut av Lucys øyne. «Du ser roligere ut enn det resten av oss gjør. Vi har alle panikk. Maya har nettopp kjøpt sin første leilighet. Teds kone kan føde deres første barn hvilken dag som helst nå.»

«Slutt! Hvis du fortsetter å minne meg på hva som står på spill, er det bare å vinke farvel til roen.» Lucy presset hendene mot de brennende kinnene. «Jeg løp den siste kilometeren. Vær helt ærlig nå – ser ansiktet mitt ut som en tomat?»

«Det har en kledelig og sesongbasert teint.»

«Du mener grønn som kristtorn, eller rød som julenissen?»

«Kom deg inn dit nå …» Rhea dultet lett til henne, og Lucy løp bort mot møterommet.

Hun kunne se at alle var samlet rundt bordet, og at Arnie stod ved enden av det og hadde på seg den røde genseren han alltid brukte når han ville skape god stemning.

Arnie, som hadde startet dette byrået for mer enn tretti år siden. Arnie, som hadde forlatt familiens julefeiring for å være sammen med henne på sykehuset da bestemoren hennes døde for to år siden.

Lucy åpnet døren, og tretti hoder snudde seg mot henne.

«Unnskyld at jeg er sen.»

«Ikke tenk på det. Vi har nettopp begynt.» Arnies smil var varmt, men hun kunne se de mørke skyggene under øynene hans. Situasjonen var krevende for dem alle, men spesielt for ham. Det uventede slaget mot bunnlinjen deres betydde at han hadde noen vanskelige beslutninger å ta. Å tenke på det ga ham åpenbart søvnløse netter.

Hun hadde sett ham sitte ved skrivebordet sitt og jobbe helt til midnatt, der han stirret på tallene som om viljestyrken alene kunne forandre dem. Det var ikke rart han var sliten.

Hun satte seg på en ledig stol og prøvde å ignorere den ubehagelige uroen som gled gjennom kroppen.

«Det er en julekampanje», fortsatte Arnie, som vendte tilbake til temaet de hadde diskutert før hun avbrøt. «Tenk festivitas, tenk juletrær, tenk snø. Vi vil ha bilder av fyr i peisen, luksuriøse pledd, stearinlys, krus med varm kakao med massevis av marshmallows. Og lyslenker. Lyslenker overalt. Bildene må være så varme og tiltalende at folk som tror de hater julen, plutselig blir forelsket i julen. Mest av alt må de føle at julen deres ikke vil bli komplett med mindre de skaffer både seg selv og alle de kjenner en …» Arnie så forfjamset ut. «Hva var det produktet het nå igjen?»

Lucys blikk gled bort mot esken på bordet. «Fingersnug, Arnie.»

«Fingersnug. Akkurat.» Arnie skjøv hånden gjennom håret, og det ble stående rett opp. Det var en av de mange sjarmerende vanene hans. «Den som anbefalte dem å bruke det navnet, burde virkelig vurdere å finne seg en annen jobb, men det er ikke vårt problem. Problemet vårt er at vi må gjøre det til selve må ha-produktet denne julen, til tross for navnet og mangelen på tid til å bygge opp en ordentlig kampanje. Og vi skal gjøre det gjennom sosiale medier. Det er umiddelbart. Det er virkningsfullt. Vis folk varmt og koselig. Har noen prøvd den hersens tingen? Lucy, siden du var den siste som kom inn gjennom døren og du alltid glemmer å ta på deg hansker, kan du ta en for laget og takke meg senere.»

Lucy smøg hånden pliktoppfyllende inn i en Fingersnug og aktiverte den.

Alle stirret forventningsfullt på henne.

Arnie spredte hendene. «Så? Føler du en varm glød? Er det livsomveltende?»

Hun følte seg deprimert og litt kvalm, men ingen av de tingene hadde noe med Fingersnugen å gjøre. «Jeg tror det tar noen minutter før den er varmet opp, Arnie.»

Ted så forvirret ut. «Så det er egentlig bare en hanske.»

«Kanskje …» Arnie la hendene på bordet og lente seg forover, «men løpesko er løpesko helt til vi overbeviser folk om at dette spesielle merket vil forandre livet deres. Det er ikke mange originale produkter på markedet, bare originale kampanjer.»

Kommentaren var helt typisk Arnie. Han var en evig optimist.

Lucy kjente at klumpen i halsen vokste. Arnie hadde så mange store saker å forholde seg til, men kunden var alltid førsteprioritet. Selv en så liten kunde som denne.

«Den blir varmere og varmere», sa hun. «Den kan kanskje til og med kurere frostskaden min.»

Arnie tok en fra esken. «Den vil passe perfekt i en julestrømpe. Jeg ser det nå – den holder hender varme gjennom kalde vinternetter. Kommer den i barnestørrelser? Kan barn bruke den? Er den trygg? Vi vil ikke skade noen barn.»

«Barn kan bruke den, og den kommer i forskjellige størrelser.» Lucys fingre ble stadig varmere. «Dette kan være første gang i livet at jeg har varme hender. Dette kan fort bli en ny favoritt for meg.»

«Vi trenger bilder som appellerer til barn, eller mer spesifikt – til barnas foreldre. Alle de aktivitetene foreldre gjør rundt jul. Stå på skøyter, reinsdyr – kunden nevnte spesifikt reinsdyr», mumlet han, og så seg rundt etter inspirasjon, «og gjøre hva da? Jeg aner ikke. Hvor finner man egentlig reinsdyr, bortsett fra på Alisons julegenser? Og hva gjør man når man finner et? Kanskje noen kunne ri det. Ja! Jeg elsker den idéen.» En av grunnene til at Arnie var en legende i markedsføringsverdenen, var at han ikke lot noe komme i veien for inspirasjonen sin. Noen ganger førte den tilnærmingen til stor suksess, men andre ganger …

Blikk ble vekslet. Noen flyttet utilpass på seg og kastet stjålne blikk bort mot Lucy.

Hun så rett på ham. «Jeg syns at det å bruke reinsdyr er en inspirerende idé, Arnie. Det gir oss muligheten til å få noen flotte og kreative bilder. Kanskje et barn kan holde noen pent innpakkede julegaver ved siden av et reinsdyr, og vi fanger opp forventingen i øynene til barnet, litt snø, varme fingre …» Hun lot tankene drive. «Glade julebilder. Noe folk kan kjenne seg igjen i.»

«Du syns ikke at noen skal ri det?»

Hun nølte ikke. «Nei, Arnie, det gjør jeg ikke.»

«Hvorfor ikke? Julenissen gjør det.»

«Julenissen er et unikt tilfelle. Og han sitter vanligvis i sleden.» Hadde de virkelig denne samtalen?

Det ble helt stille i rommet, men da Arnie til slutt lo, løste den anspente stemningen seg opp.

«Akkurat. Vel …» Arnie veivet avvisende med hånden. «Vær kreativ. Hva du enn mener vil skape den gode julestemningen, er det bare å gjøre det, Lucy. Jeg vil ikke be deg om å imponere meg, for det gjør du alltid.»

«Du vil at jeg skal påta meg denne kunden?» Lucy så seg rundt i rommet. Det var tjueni andre mennesker på møtet. «Kanskje noen andre bør …»

«Nei. Jeg vil ha deg på denne. Det å få influensere involvert så sent i prosessen kommer nesten til å bli umulig, og du er den som gjør det umulige mulig.» Han gned seg på brystkassen, og et stikk av bekymring gled gjennom Lucy.

«Går det bra med deg, Arnie?»

«Ikke helt topp. Jeg spiste middag med en av konkurrentene våre i går kveld – Martin Cooper, som er administrerende direktør for Fitzwilliam Cooper. Han skrøt av at de hadde for mange oppdrag å håndtere, noe som gjorde meg uggen i magen. Eller kanskje det var lammet. Det var sterkt krydret, og jeg tåler ikke krydret mat så godt.» Han sluttet å gni seg på brystet og skar en grimase. «Vet du at han faktisk var freidig nok til å spørre meg om jeg kunne gi ham kontaktlisten din, Lucy? Jeg svarte at det ville ikke være noe poeng i det, for det er ditt forhold til de kontaktene som skaper magien. Alt fungerer så godt på grunn av deg. Du har en egen evne til å overtale folk til å gjøre ting de egentlig ikke vil gjøre, og definitivt ikke har tid til.»

Lucy valgte å ikke nevne noe om at en rekrutterer fra Fitzwilliam Cooper hadde kontaktet henne to ganger den siste måneden, angående en jobb.

Hun fant ut at det var på tide å skifte tema. «Det å finne et reinsdyr midt i London kan kanskje bli …»

«Det er reinsdyr i Finland og Norge, men vi har verken tid eller penger til det. Vent …» Arnie løftet en hånd. «Skottland! Det er reinsdyr i Skottland. Det leste jeg nå nylig. Jeg skal be Rhea om å finne den artikkelen og sende den til deg. Skottland. Perfekt. Jeg elsker denne jobben. Elsker ikke dere alle denne jobben?»

Alle smilte nervøst, for nesten uten unntak elsket alle virkelig denne jobben, og alle lurte på hvor mye lenger de fikk beholde den.

Lucy fokuserte på den mer umiddelbare utfordringen. Hvordan skulle hun klare å presse en tur til Skottland inn i timeplanen sin?

«Det er bare to uker til jul, Arnie.»

«Og dere vet hva jeg bestandig sier. Ingenting …» Han la hånden til øret og ventet.

«Skjerper hjernen som en tidsfrist», sa alle i kor, og han strålte som en orkesterleder som nettopp hadde sett orkesteret sitt gi en helt magisk opptreden.

«Nettopp. Du klarer det, Lucy, det vet jeg at du gjør. Du er den som alltid kommer feiende inn og redder dagen, og du er helt fantastisk med alt som handler om jul.» Arnie veivet lett med hånden, som om han nettopp hadde gitt henne en helt spesiell gave. «Jobben er din. Velg deg et team.»

Lucy fikk frem et svakt smil. Entusiasmen og varmen hans dro deg inn. Du kunne ikke si nei til ham, ikke engang om du hadde villet det.

Og hva kunne hun uansett si?

Julen er ikke helt min greie lenger. Nei, det kunne hun ikke si. Det var det hun hadde holdt fast ved i begynnelsen, da sorgen og smerten hadde vært rå og skarp. Men tiden hadde gått, og hun kunne ikke fortsette å være så dyster, uansett hvor krevende hun syntes denne høytiden var. Hun måtte ta seg sammen, men hun hadde ikke funnet ut hvordan hun skulle gjøre det ennå. Det var dager da hun følte at hun ikke hadde kommet seg videre i det hele tatt.

Men her og nå måtte hun prioritere byrået, og det innebar at hun måtte reise til Skottland. Med mindre hun kunne finne et reinsdyr litt nærmere hjemmet. I dyrehagen, kanskje? Kanskje hun kunne overtale kunden til å bytte ut reinsdyret med en lama. Alpakka? En stor sau? Tankene hennes drev av sted, og da pep noens telefon.

Ted spratt skrekkslagen opp, og papirarkene fløy rundt ham. Han sjekket telefonen og ble blek. «Nå skjer det! Nå kommer den. Babyen, mener jeg. Babyen kommer. Min baby. Vår baby. Jeg må dra til sykehuset. Med en gang.» Han mistet telefonen på gulvet, bøyde seg ned for å plukke den opp og slo hodet mot bordet.

Lucy skvatt. «Au, Ted …»

«Det går helt fint!» Han gned seg i pannen og smilte keitet. «Jeg skal bli pappa.»

Maya gliste. «Vi har forstått det, Ted. Bra jobbet.»

«Sophie trenger meg. Jeg …» Ted mistet telefonen igjen, men denne gangen var det Alison som bøyde seg ned og plukket den opp igjen.

«Pust, Ted.»

«Ja. Et godt tips. Pust. Vi har øvd mye på det. Jeg mener, det er selvfølgelig Sophie som skal fokusere på den biten, men det er ingen grunn til at ikke jeg også kan gjøre det.» Ted skjøv brillene opp på nesen og så unnskyldende på Arnie. «Jeg …»

«Gå nå.» Arnie vinket ham bort mot døren. «Og hold oss oppdatert.»

Ted virket usikker. «Men dette er et viktig møte, og …»

«Familien først.» Arnies stemme var hes. «Dra og vær sammen med Sophie. Ring oss når du har noe nytt å fortelle.»

Ted skyndte seg ut av rommet, før han like etterpå løp inn igjen for å hente jakken som han hadde glemt, og tilbake igjen enda en gang fordi han også hadde glemt PC-vesken.

«Forresten», sa han, og stoppet åndeløs ved døren. «Jeg har bestilt et togsett som skal bli levert hit i dag. Kan noen ta imot pakken for meg?»

Maya hevet de perfekt formede øyenbrynene. «Et togsett?»

«Ja. Det er julegaven til babyen min.» Stemmen hans sprakk, og Arnie gikk rundt bordet og la hånden på Teds skulder.

«Et togsett er et godt valg. Vi skal ta imot pakken. Gå nå. Be Rhea om å bestille en drosje til deg. Du må komme deg til sykehuset så fort som mulig.»

«Ja. Tusen takk.» Ted løp ut av rommet, og dultet borti dørkarmen på veien ut.

Maya skar en grimase. «Kan de gi ham noe beroligende, eller? Og kommer det virkelig til å gå fortere med en drosje enn med t-banen?»

«Det kommer til å gå fortere enn hvis Ted blir oppjaget og forvirret», sa Arnie. «Drosjen kommer i det minste til å kjøre ham frem til sykehusinngangen, og han vil forhåpentligvis møte helskinnet opp og med alle eiendelene med seg.»

«Et togsett?» Ryan, praktikanten, gliste. «Han vet at en baby ikke kan leke med et togsett, sant?»

«Jeg har en mistanke om at det er Ted som kommer til å leke med togsettet», sa Arnie. «Men selv så spennende som dette er, bør vi vende tilbake til saken. Hvor var vi? Fingersnug. Lucy? Du tar den?»

«Jeg tar den, Arnie.» Hun skulle klare å gjøre den så tiltalende som overhodet mulig. Hun skulle sette i stand en julekampanje i siste liten. Hun skulle finne et reinsdyr et eller annet sted. Hun skulle kreve inn gjentjenester fra kontaktene sine, influensere med populære profiler og engasjerte følgere som hun hadde jobbet med før. Hun skulle prøve å forholde seg til alt, og prøve å glemme det at jobben hennes til tider var helt latterlig.

Arnie kremtet, og Lucy så bort på ham.

Arnies ansiktsuttrykk fortalte dem at de nå hadde kommet til det punktet i møtet som alle hadde fryktet.

«Og nå til de vanskelige sakene. Dere vet alle at vi mistet to store kunder den siste måneden. Ikke vår feil. Det ene firmaet skal nedskalere fordi de har mistet så mange kontrakter i det siste, og det andre prøver å spare penger og bestemte seg for å gå for noen som var litt rimeligere. Jeg prøvde å fortelle ham at du får det du betaler for, men han hørte ikke på meg. Det er et betydelig tap», sa han. «Jeg skal ikke late som noe annet.»

«Bare gi oss den dårlige nyheten, Arnie. Har du bestemt deg for hvem du skal si opp?» Maya, som alltid gikk rett på sak, var den som satte ord på det de alle lurte på.

«Jeg vil ikke si opp noen.» Han pustet langsomt ut. «Og ikke bare fordi dere er en festlig gjeng å være sammen med, når dere ikke er så irriterende.»

Alle prøvde å smile.

«Takk, Arnie.»

«Og sannheten er at for å få flere kunder, trenger vi gode folk. For å ta hånd om kundene, trenger vi gode folk. Men jeg må også kunne betale de folkene, og med mindre vi klarer å skaffe oss noen betydelige oppdrag veldig snart, er vi i trøbbel.» Han lot hendene hvile på bordet, og var stille et øyeblikk. «Jeg har aldri løyet for dere, og jeg skal ikke begynne med det nå. Dette er den mest krevende perioden vi har vært gjennom siden jeg startet byrået for tretti år siden, men vi gir ikke opp ennå. Jeg har et par nye potensielle kunder, og jeg skal følge dem opp personlig. Og det er noe annet vi skal prøve – litt spekulativt, men verdt er forsøk. Det er svært. Hvis vi hadde fått til det, hadde alt gått i orden.»

Men hva om det ikke gikk i orden?

Lucy tenkte på Ted og den nyfødte babyen. Hun tenkte på Maya og den nye leiligheten og hvor redd hun hadde vært for å påta seg ansvaret for et stort boliglån. Hun tenkte på seg selv, på hvor glad hun var i denne jobben og hvor inderlig lyst hun hadde til å fortsette i den. Den første tiden etter at hun hadde mistet bestemoren, hadde jobben gitt henne en grunn til å komme seg opp av sengen hver morgen. Jobben var sikkerhetsnettet hennes, både økonomisk og følelsesmessig.

Den var det viktigste i livet hennes.

Hun kjente at det strammet seg i brystet.

Hun orket ikke flere forandringer nå. Flere tap.

Hun kikket ut gjennom vinduene i møterommet og tvang seg til å puste rolig. Fra utkikkspunktet hennes i tjuende etasje hadde hun god utsikt over London. Hun kunne se kuppelen på St. Pauls Katedral og elven Themsen, som buktet seg frem under Tower Bridge. Tre røde londonbusser smøg seg gjennom trafikken, og folk myldret i vei, med ansiktet ned i telefonen og konstant dårlig tid.

En klump vokste frem i halsen hennes.

Hvis hun måtte slutte i dette byrået, måtte hun da også flytte?

Hun ville ikke flytte. Hun hadde vokst opp her, med bestemoren, som hadde elsket alt ved London og vært ivrig etter å dele alle opplevelser og all historie med barnebarnet.

Ser du dette, Lucy? Pudding Lane, der den store bybrannen i London startet i 1666.

De hadde besøkt Tower of London, som var Lucys favorittsted. De hadde ruslet hånd i hånd gjennom parkene, hatt piknik på fuktig gress, matet ender, rodd i båt på Serpentine. En felles førjulstradisjon for dem hadde vært å besøke Royal Opera House og se en forestilling av Nøtteknekkeren der. Hver gate og hvert landemerke, både velkjente og mindre berømte, var knyttet til minner om bestemoren.

Hun elsket London. Hun hørte til her. Noen ganger føltes det som om byen hadde lagt armene rundt henne, slik bestemoren hadde gjort i tiden etter at foreldrene hennes døde.

Denne tiden på året var spesielt vanskelig. Det var umulig ikke å tenke på bestemoren rundt juletider. Umulig ikke å lengte etter bare én dag til sammen med henne, der de kunne gå gjennom byen og se på fargerike vindusutstillinger og etterpå nippe til deilig kakao på en varm kafé. De hadde snakket om alt. Det fantes ikke én ting Lucy hadde holdt skjult for bestemoren, og hun savnet det så inderlig. Hun savnet det å kunne snakke fritt, uten å være redd for at hun var en byrde.

Betingelsesløs kjærlighet. Kjærlighet som man kunne stole på. Det var det hun savnet, men den gaven hadde blitt revet bort fra henne og etterlatt henne kald, sårbar og alene.

Minnene gjorde henne nedtrykt og dyster, men da hun kastet et kort blikk bort på Arnie, innså hun skyldtynget at mens hun satt her og syntes synd på seg selv, gikk han gjennom et rent helvete. Han var bekymret for alles fremtid.

De måtte skaffe seg en ny, stor kunde – det måtte de.

Arnie snakket fremdeles. «La oss begynne med det positive. Vi utnytter de sosiale mediene og forandrer måten firmaene når kundene sine på. Vi er eksperter innen influensermarkedsføring. Vi forandrer forbrukernes vaner …»

Lucy noterte noe på blokken foran seg.

Under ett minutt senere hadde hun en liste på omtrent ti mennesker som muligens kunne hjelpe henne med Fingersnug. Folk hun hadde bygget opp et forhold til. Folk som mer enn gjerne ville gjøre henne en tjeneste, siden de visste at hun ville gjengjelde den en gang i fremtiden.

«Vi skaffer oss mer publisitet. Og når det er sagt – la oss gi forsidepiken vår, Lucy, litt ekstra oppmerksomhet.» Arnie gestikulerte mot den nyeste utgaven av det glinsende markedsføringsmagasinet som lå i en bunke på bordet. «Moderne markedsførings ansikt utad. Du ser strålende ut, Lucy. Og intervjuet var flott. Fantastisk PR for byrået. Lucy, vi er stolte av deg, og til dere andre – la oss få mer av dette. La oss bli lagt merke til.»

Det oppstod et kor av «Bra, Lucy», og noen få klappet.

Lucy smilte brydd og gløttet ned på forsiden. Hun kjente nesten ikke igjen bildet av seg selv. Hun hadde blitt sminket og frisert i en time før fotoshooten og følt seg helt ulik seg selv. På den andre siden hadde ikke det å ikke føle seg som seg selv vært noe negativt. Lucyen på bildet så ut som hun hadde alt på stell i livet sitt. Lucyen på bildet stod ikke foran speilet på badet om morgenen og hyperventilerte og bekymret seg for om hun kom til å miste kontrollen og bryte sammen i full offentlighet. Hun stod ikke der og følte seg som en tikkende bombe, som en som kunne eksplodere når som helst. Angsten hadde plaget henne helt siden hun mistet bestemoren. Det føltes som om hun levde helt på kanten, som om hun navigerte seg gjennom livet uten sikkerhetsnett.

Og nå var det snart jul, og hvis det var én høytid som var skapt for å forsterke mangelen på familie, var det den. Det verste var at hun hadde alltid elsket julen. Det hadde vært den beste tiden på året for henne, helt til den forferdelige julen for to år siden, da hun tilbrakte julaften og første juledag ved siden av bestemorens seng på sykehuset. Nå var ikke lenger julen glitter og grantrær og å kle seg varmt og lytte til julesanger. Den var maskiner som pep, og leger med alvorlige ansikter, og bestemorens skjøre, forslåtte hånd i hennes. Et massivt slag, hadde de sagt, men hun hadde klort seg fast helt til trettiførste desember, da hun til slutt forlot dem og Lucy måtte møte det nye året, og alle årene fremover, uten det mennesket hun elsket aller høyest. Mennesket som hadde tatt på seg rollen som både forelder og besteforelder. Det ene mennesket som kjente henne og elsket henne betingelsesløst.

Året før hadde hun tvunget seg til å feire jul, selv om feire kanskje ikke var det riktige ordet. Hun hadde kjøpt seg et tre, og hun hadde pyntet det med all den pynten hun og bestemoren hadde samlet sammen opp gjennom årene. Jeg gjør dette, Besta. Du ville ha vært stolt av meg. Men det hadde vært hardt arbeid, den følelsesmessige ekvivalensen til å løpe en maraton i oppoverbakke, barføtt. Julen hadde alltid vært en magisk tid, men nå var magien borte, og hun visste ikke hvordan hun skulle få den tilbake. Sannheten var at hun gruet seg, og hvis hun hadde fått velge, ville hun ha avlyst hele julen.

Panikken steg og gravde de skarpe klørne sine inn i huden hennes.

«Dette er punktet da jeg har tenkt å utfordre dere alle», sa Arnie. «Tror dere på mirakler? Jeg gjør kanskje det, for jeg har blikket rettet mot den største gevinsten av alle. En ny kunde i særdeleshet, som ville ha løst alle problemene våre. Den største fisken i havet. Vil dere gjette?» Han så seg forventningsfullt rundt. «Tenk treningsklær. Tenk treningsstudioer og idrett.»

Og nå hadde hun en helt ny grunn til å få panikk.

Ikke idrett. Alt annet enn det.

Treningssentre skremte henne, og hun hadde ingen grunn til å bruke treningsklær. Treningsregimet hennes gikk ut på å løpe rundt i London og møte kunder og influensere, og finne nye, spennende steder som kunne brukes i de visuelle kampanjene.

Mens hun ønsket at Ted hadde vært der, siden dette var helt i hans gate, gikk Lucy gjennom listen over de store selskapene i hodet og strøk ut dem hun visste allerede var knyttet til andre byråer.

Ett skilte seg ut.

«Snakker du om Miller Active? Den administrerende direktøren er Ross Miller.»

«Kjenner du ham?»

«Har bare hørt om ham. Familien hans eier Glen Shortbread.» Bestemoren hennes kalte det alltid julekos i en liten boks, og det var yndlingskaken hennes til jul.

«Er Glen Shortbread den som kommer i en søt, liten metallboks?» Maya tygget på tuppen på pennen sin. «Den som blir forandret hvert år? I fjor hadde den snødekkede fjell og en innsjø? Jeg elsker den. Den er kjempegod. Jeg kjøper den til mamma hvert år. Bare det å se på den gir meg julestemning.»

«Det er den, ja.» Lucy hadde fremdeles tre tomme bokser i leiligheten, selv om hun ikke hadde plass til dem. Hun orket ikke tanken på å kvitte seg med boksene og brukte dem i stedet til oppbevaring. To var fulle av gamle bilder, og den tredje inneholdt brevene bestemoren hadde skrevet til henne gjennom det første året hennes på college, da hun hadde hjemlengsel og var fristet til å gi opp.

«Samme Miller, annet selskap.» Arnie gned seg på brystkassen igjen. «Sønnen Ross valgte en annen vei.»

«Rebellen Ross», mumlet Lucy, og hun så at Arnie kikket spørrende på henne. «Jeg leste en artikkel – i fjor, tror jeg det var. Det var tittelen. ‘Rebellen Ross’. Den handlet om at han var den første generasjonen som ikke gikk inn i familiebedriften. Han ville komme seg opp og frem på egen hånd. Antydningen var at han og faren var som to bukker som kjempet om det samme territoriet, selv om jeg vil tro at han har vist hva han er god for nå, med tanke på hvordan Miller Active har vokst. Det stod mye om familien. Bestemor – husker ikke hva hun heter. Jane, kanskje? Nei, det var Jean. Faren hans heter Douglas, og han driver fortsatt Glen Shortbread. Moren er Glenda, og hun har vært involvert i bedriften innimellom, men jeg vet ikke om hun er det nå. Det er tre barn – Ross, selvfølgelig. Han er den eldste. Så Alice, som er lege, og Clemmie, som – jeg vet ikke hva hun gjør.»

Maya stirret på henne. «Hvordan husker du alt det?»

«Jeg har god hukommelse når det gjelder unyttige detaljer.» Hun hadde ikke tenkt å fortelle dem sannheten. At hun ikke hadde klart å glemme artikkelen fordi hun hadde blitt misunnelig på familien.

Det hadde vært bilder der av familiens baroni i det skotske høylandet, med eldgamle trær, flokker med hjort og selve hovedhuset, Miller Lodge, med velstelte hager som skrånet ned mot en dyp innsjø. Det hadde vært glinsende bilder av hele familien samlet rundt en peis med sprakende flammer, med de verdensberømte smørkjeksene stablet opp på et antikt fat på bordet foran dem. Hvem hadde vært på det bildet? Hun husket ikke. Hun hadde vært for opptatt med å stirre på den store, perfekte familien og misunne det perfekte livet deres. Alle hadde smilt. Selv hundene hadde sett fornøyde ut. Det de ville få frem, var at uansett hva som skjedde, hadde de hverandre og det fantastiske hjemmet. Etter at hun hadde siklet over bildet en stund, hadde hun revet ut sidene og kastet dem, for det kom aldri noe godt ut av å lengte etter det du aldri kunne få. Nå skulle hun ønske at hun hadde tatt vare på dem. Det ville ha vært et greit sted å begynne forundersøkelsene.

«Jeg er imponert.» Arnie virket oppmuntret over forklaringen hennes. «Bakgrunn er viktig, det vet vi alle. Kontekst. Hvor kommer kunden fra? Hva trenger han? Det er de spørsmålene vi stiller oss. Det er spørsmålene dere må stille dere når dere kommer med forslag til en kampanje. Det er utfordringen. Jeg hører rykter om at Ross Miller har kontaktet et par byråer. Han vil prøve noe nytt.»

«Har han invitert oss til å pitche?»

«Ikke akkurat.» Arnie samlet sammen noen papirer. «Men det ville han ha gjort, hvis han hadde visst hvor gode vi er. Vi må fange oppmerksomheten hans. Vi må finne en måte å gjøre det på. Vi må være dem som gir ham det han trenger.»

Lucy tenkte tilbake på artikkelen. For henne virket det som Ross Miller allerede hadde alt han trengte.

«Bruker ikke Miller Active Fitzwilliam Cooper?»

«Jo, men den siste kampanjen deres var uinspirert. Det er selvfølgelig bare min personlige mening, men det betyr ikke at jeg tar feil. De kommer til å se seg litt rundt på nyåret. De trenger oss. Og det er vår jobb …» Arnie veivet med hånden mot teamet som satt rundt bordet, «å overbevise dem om det. De neste ukene vil jeg at dere skal komme med forslag som vil blåse dem av banen. Så må vi finne en måte å vise de idéene til Ross Miller på. Det kommer til å være vår førsteprioritet for nyåret.»

«Denne er perfekt for Ted», sa Lucy. «Han nærmest bor på treningssenteret.»

Maya lente seg tilbake i stolen. «Han kommer neppe til å gå på treningssenteret på en stund, ellers kommer Sophie til å kverke ham.»

«Vi må anta at Ted er ute av bildet, men vi klarer dette uten ham.»

«Jeg elsker yogabuksene deres, hvis det kan hjelpe», sa Maya. «De er de eneste som ikke sklir ned når jeg gjør hund som ser ned. Men jeg tror kanskje ikke at man kan bygge opp en hel kampanje rundt det.»

«Vi finner ut av det.» Arnie samlet sammen papirene og laptopen. «Timingen er god. Alle tenker på trening i januar, ikke sant? Vi har alle spist oss stappmette i julen. Kalkun. Utallige familieselskaper.»

Hvis bare …

Lucy holdt ansiktsuttrykket nøytralt. «Det er sant at det er et fokus på helse og trening i januar.»

«Det eneste vi må gjøre, er å finne en unik vinkel, og det er det vi er gode på.»

Kanskje. Men treningsklær? Hvorfor måtte kunden være en som produserte treningsklær?

Hvis et medlemskap på et treningssenter var det som måtte til for å redde Arnies PR-byrå, var hun ferdig.

Med mindre …

En idé tok form i hodet hennes, helt ut av det blå. Kanskje den perfekte idéen.

Hun åpnet munnen og lukket den igjen. Kanskje det ikke var en perfekt idé. Hun måtte tenke over det, formulere en klar plan. Men likevel …

Hun var helt klart inne på noe.

Ross Miller hadde ikke bygget opp et vellykket selskap i en konkurransedrevet bransje ved å være forutsigbar. Da han først begynte, hadde det ikke vært noen måte han kunne utkonkurrere de store merkene på, så han hadde valgt å overliste dem, og den tilnærmingen hadde ført til at selskapet hans vokste raskere enn noen kunne ha forventet.

Arnie hadde rett. Hva de enn kom frem til, måtte det være noe kreativt, og idéen som tok form i hodet hennes, var utvilsomt ganske annerledes.

Lucy reiste seg opp og gikk bort til kaffemaskinen. Hun fylte opp to kopper og ga den ene til ham. Nå da hun var nær ham, kunne hun se hvor blek han virkelig var. «Har du tatt noe mot fordøyelsesproblemene dine? Jeg bør kanskje ikke gi deg denne kaffen.»

«Gi meg den koppen. Fordøyelsesbesværet går over, det er jeg sikker på.» Han tok imot kaffen og fanget blikket hennes.

«Hva?»

«Jeg er bekymret for deg.»

«Hvorfor det? Jeg har det fint. Helt topp.»

Det var krevende å opprettholde et narrespill, tenkte Lucy. Ingen visste det bedre enn henne.

«Alle har gått. Det er bare meg og deg. Du kan være ærlig.»

Skuldrene hans sank sammen. «Det er ikke mulig å lure deg, er det vel? Jeg er bekymret, det er sant. Men vi kan ikke gjøre noe mer enn vårt beste. Jeg skal ringe noen flere kontakter i ettermiddag. Det kommer til å ordne seg, det er jeg helt sikker på. Neste år vil bli bedre. Det må bli bedre.»

«Angående Ross Miller …»

«Ikke vær redd. Jeg vet at idrett ikke er din greie», sa Arnie. «Det var bare en idé. Et siste, desperat halmstrå. Selv om vi hadde kommet opp med et helt formidabelt forslag, er Ross Miller en hardhaus. Jeg tviler på at han kommer til å gi oss et møte eller gå med på å la oss pitche. Han har alltid brukt de største navnene. Vi står ikke på listen hans over godkjente aktører.»

«Da må vi komme oss inn på den listen.»

Hun hadde ikke tenkt å gi opp. Og hun hadde ikke tenkt å la ham gi opp heller.

«Vi skal få til dette, Arnie.»

«Det er den rette innstillingen.» Han fikk frem et smil. «Du trenger ikke å være redd. Hvis det verste skulle skje, kan jeg bare ta noen telefoner, så har du fått en ny jobb innen arbeidsdagen er omme.»

«Jeg vil ikke ha noen ny jobb.»

«Jeg vet det.» Han satte den urørte kaffekoppen på bordet. «Du og jeg har en lang historie, Lucy. Og det får meg faktisk til å føle meg litt verre, om jeg skal være ærlig. Vi har så mange lojale og fantastiske medarbeidere i dette byrået, og jeg har sviktet dere. Vi skulle ha spredt oss mer utover. Vi har gjort oss avhengige av et par store kunder, i stedet for å ta på oss flere mindre. Det har gjort oss sårbare, og det er min feil.»

Det var typisk Arnie å ta på seg hele ansvaret. Typisk ham å gi seg selv skylden, og ikke andre.

«Du er ikke ansvarlig for økonomien og alt det som skjer rundt omkring i verden, Arnie. Du er briljant.»

«Ikke så briljant.» Han smilte matt. «Men nok om det. Hvordan går det med deg? Jeg vet at denne tiden på året er vanskelig nok for deg, selv uten alle disse ekstra bekymringene.»

«Det går fint med meg, takk.» Nå var hun den som kom med en halvsannhet, men det fikk bare være. Det siste han trengte, var å høre om hennes problemer i tillegg til alt det andre. «Du har jobbet for hardt. Du burde kanskje dra hjem.»

«For mye å gjøre.» Han gned hånden over brystkassen igjen. «Jeg må ta noen telefoner. Begynne å gjøre klar noen idéer til januar.»

«Akkurat.» Men hvis de store selskapene skulle pitche for Miller Active i januar, måtte de få kontakt med Ross Miller før den tid. Han var kjent for å være en arbeidsnarkoman. Han kom vel ikke til å kaste bort tiden på å svinge seg rundt juletreet?

Hun gikk ut av rommet, og da hun kastet et blikk tilbake over skulderen, så hun at Arnie satt på stolen ved enden av det lange, tomme bordet med hodet i hendene.

På vei bort til vannkjøleren bekymret hun seg for ham. Hun skulle gjøre alt hun kunne for å ordne dette, og ikke bare fordi denne jobben var det eneste i livet hennes som var trygt og stabilt.

Maya lente seg mot veggen og svelget i seg en hel kopp vann. «Beklager.» Hun gikk til side da hun fikk øye på Lucy. «Frykt gjør meg tørst. Jeg later som om dette er gin. Hva skal vi gjøre?»

«Vi skal prøve å få tak i noen nye kunder, nå først Miller Active. Det vi ikke skal gjøre, er å få panikk.» I hvert fall ikke utvendig. Hun holdt all panikken godt skjult inni seg.

«Hvis du mener alvor med Miller Active, burde du virkelig få panikk. Vet du egentlig hvem du har med å gjøre? Ross Miller har svart belte i tre ulike kampsporter. Han står på ski. Han slår fra seg i bokseringen. Han har seilt over Atlanterhavet. Han har muskler på alle de riktige stedene.»

«Når har du sett musklene hans?»

«På bilder.» Maya satte koppen fra seg. «Han var med på en fitnessutfordring for veldedighet i fjor sommer – tro du meg, jeg ville gladelig ha gitt fra meg kredittkortet mitt.»

«Du har ikke noe annet enn gjeld på kredittkortet ditt. Og hva har noe av dette med pitchen å gjøre?»

«Jeg forguder deg, Lucy, men treningsprogrammet ditt er å gå fra sofaen til kjøkkenet. Er det noen som helst sjanse for at jeg kan forvandle deg til en treningsfanatiker før januar, slik at vi kan øke troverdigheten din? Eller i det minste gi deg en form for troverdighet?»

«Jeg trenger ikke å være noen treningsfanatiker.»

Maya rynket pannen. «Ikke? Dette er et sportsmerke. Treningsklær. Oppgaven er å øke kundebasen deres. Ikke for å være frekk, Lucy, men eier du egentlig en yogabukse?»

«Nei. Men i dette tilfellet skal jeg bruke det til min fordel.» Lucy forsynte seg med vann. «Tenk over det. Ross Miller vil ha nye kunder. Hva er profilen til nye kunder? Ikke en som Ted, som allerede er en hengiven treningsfanatiker. Det er folk som meg, som aldri ville ha nærmet seg et treningssenter. Hva må til for at jeg skal kjøpe meg en sexy treningsbukse og møte opp på en styrketreningsøkt en tidlig morgen?»

«Det kan jeg helt ærlig ikke svare på», sa Maya. «Kjenner jeg deg rett, må det være noe svært.»

«Miller Active er svær.»

«Lucy, jeg er din største beundrer, men vær realistisk. De store byråene sitter og forbereder pitchene sine akkurat nå. Dette er den ene sjansen. Hvordan skal vi klare å konkurrere mot dem?»

«Ved å være smartere enn dem, og ved å skaffe oss et forsprang på dem.»

«Men det er jul.»

«Nettopp. Det er den perfekte tiden å jobbe på.»

«For deg, kanskje, men ikke for folk flest. Og sannsynligvis ikke for Ross Miller.» Maya nølte. «Du, angående julen … jeg har allerede sagt at du kan feire den sammen med meg og Jenny. Det er den første julen i den nye leiligheten. Jennys mor skal være sammen med oss, og broren hennes. Ikke faren, for han klarer fortsatt ikke å se oss sammen, og jeg orker ikke å feire jul med en stor knute i magen.»

«Jeg er lei for det.»

«Ikke vær det. Sannheten er at jeg har aldri vært så lykkelig som nå, og hvis litt familiedrama er prisen jeg må betale for det, betaler jeg den gladelig. Og vi vil veldig gjerne ha deg der.»

«Det er et snilt tilbud, og jeg setter stor pris på det, men ellers takk.» Hun visste at julen ville bli utfordrende. Hun ville ikke spre dysterheten sin til noen andre, og det å late som man hadde det fint når man ikke hadde det, ville etter en stund bli utmattende. Julegaven hun skulle gi til seg selv, var at hun skulle gi seg selv lov til å ha det forferdelig.

Maya sukket. «Lucy …»

«Det går fint med meg, jeg lover. Jeg kommer til å være opptatt med å jobbe.» Hun nevnte ikke samtalen med Arnie. Hvis teamet hadde visst hvor bekymret han virkelig var, ville de bli enda mer urolige. Hva var vitsen med å ødelegge alles juleferier? Det ville være bedre om alle var godt uthvilt og fylt med ny optimisme når de kom tilbake på jobb etter jul. «Jeg skal pønske ut en plan for hvordan vi skal imponere Ross Miller.»

«Tanken på at du skal sitte alene og jobbe hele julen er helt uutholdelig.»

«Jeg er glad for at jeg får jobbe. Det vil gjøre alt så mye lettere.»

Dette ville være den andre julen hennes alene. Tredje, hvis man talte med den hun tilbrakte sammen med bestemoren på sykehuset, selv om Arnie hadde vært der for henne den gangen. Hun hadde klart seg gjennom de andre. Hun ville klare seg gjennom denne. Jobben ville være den distraksjonen hun trengte.

«Lucy …»

«Julen er bare én dag, Maya. I år kommer jeg til å være for opptatt til å legge merke til den.» Hun hadde gruet seg til jul, men nå hadde hun i det minste et mål å jobbe mot. «Jeg skal finne ut alt jeg kan om familien Miller og spesielt Ross, og jeg skal ha sikret oss et møte med ham før de andre byråene har rukket å svelge selv den første porsjonen med julekalkun. Og etter det skal vi slå ham i svime med briljansen vår.»

«Jeg regner med at du ikke mener det bokstavelig.» Maya så ikke overbevist ut. «Konkurrentene våre er de store spillerne. De er motivert.»

Lucy tenkte på Arnie, som satt med hodet i hendene. Hun tenkte på Ted og den nye babyen. På Maya som skulle feire den første julen i den nye leiligheten. Hun tenkte på sin egen situasjon. «Jeg har tatt ett steg forbi motivert. Jeg er desperat.» Desperat på grunn av Arnie. Desperat på grunn av kollegaene. Desperat på grunn av seg selv.

«Det er vel og bra», sa Maya, «men hvordan skal du få kontakt med Ross Miller?»

«Det er noe jeg …» Lucy tiet da hun hørte at Rhea ropte navnet hennes. Hun snudde seg. «Hva?»

«Kom fort!» Rhea var andpusten og blek. «Arnie har kollapset. Ambulansen er på vei. Å, Lucy, dette er forferdelig.»