KRISTINE LYNN

Bak skjermen

Denne oversettelsen er redigert av: Nella Winter

Kristine Lynn

Er håpløst avhengig av espresso og lykkelige slutter, og skriver moderne romantiske bøker der masse står på spill. Skrivingen foregår ofte tidlig på morgenkvisten før hun skal på jobb som foreleser i skrivekunst på et universitet i Arizona. Det er heldigvis ikke like mye som står på spill der. Når hun ikke retter innleveringer, skriver eller leter etter den perfekte vaniljelatten, kan du finne henne på turstiene bak huset sammen med datteren og hunden.

Til Kiera.

For vennskapet, søsterskapet, de kloke ordene og latteren.

Du er læreren, moren og vennen jeg håper å bli.

1

Doktor Owen Rhys stønnet ned i den dampende kaffekoppen før han tok en slurk.

Kom igjen, tryglet han universet. Gi meg litt pause i dag.

Han var lege. Han visste bedre enn å drikke kaffe rett fra kannen, på samme måte som han visste at han ikke skulle tenke for mye over en e-post. Han skannet e-posten på nytt, og øynene fant de mest oppsiktsvekkende detaljene.

 … utsette møtet til kl. 22.00 for å slukke noen branner …

 … på tide å endre måten vi gjør ting på i Mercy …

 … må være innovative når det gjelder hvordan vi inviterer pressen inn i vår praksis …

E-posten var sendt til alle overleger, leger, kirurger og turnusleger, men den siste linjen i nest siste avsnitt virket som om den var skrevet direkte til ham.

Ingen avdelinger er immune mot de endringene som kommer. Ikke engang de som genererer mest inntekter eller som har gitt sykehuset et visst rykte blant elitekunder.

Det kunne like gjerne ha stått: «Vær spesielt oppmerksom på denne delen, doktor Rhys. Det er din feil at du lå med Emma Hartley. Hvis du ikke hadde gjort det, ville hun kanskje ikke ha kommet til deg for å få hjelp, og sykehuset vårt ville ikke vært førstesidestoff ved siden av «feiloperasjon» i forrige ukes avis.»

Han bannet og satte fra seg kaffekoppen. Koffein ville uansett ikke få e-posten til å forsvinne. Blikket flyttet seg fra datamaskinen til forsiden av Los Angeles Daily News.

Jævla Emma Hartley.

Han hadde latt den ene natten de hadde delt bli til noen måneders moro. Det varte så lenge som «moro» vanligvis varer i Hollywood, og de hadde gått fra hverandre i vennskapelighet. Så da hun kom til ham for å få hjelp med et arr etter en operasjon som hadde gått galt, ville han selvfølgelig hjelpe henne.

Riktignok var det han som hadde hjulpet Emma med å gjøre arret mindre, men en fotograf hadde selvfølgelig fulgt etter henne til kontoret hans. Paparazzienes påtrengende nærvær brakte Owens fortid tilbake til nåtiden.

Owen grøsset da minnene angrep.

Han satte seg og kjente knærne svikte da han tenkte på hvordan broren Sam hadde blitt jaget av en journalist etter ulykken – en ulykke Owen forårsaket da han lot en gryte med kokende vann stå uten tilsyn på komfyren.

Selv nå kunne Owen høre brorens redselsskrik når han vred og vendte på seg om natten …

Så var det rettssaken der familien saksøkte den overivrige journalisten for trakassering av en mindreårig på sykehuset, hjemme og på skoleveien. Familien hadde vunnet, men til hvilken pris?

I to år etter skaden hadde Sam vært redd for å gå ut. Foreldrene tilbrakte hver eneste våkne time med å pleie Sams helse bak lukkede gardiner. I mellomtiden levde Owen som et spøkelse i sitt eget hjem, og hjemsøkte mørke rom med skyldbetynget stillhet til han var gammel nok til å kjøre bil, noe som betød gammel nok til å gå på fest.

Den ubehagelige følelsen av nysgjerrige blikk hadde fulgt dem overalt, helt til Sam flyttet.

Og nå, tjue år senere, skjedde det samme med Emma.

Owen ville aldri se på mediene som noe annet enn en kreftsvulst i det moderne samfunnet.

Riktignok bidro en viss berømmelse til at han fikk bestilt de operasjonene han trengte for å holde den offentlige karrieren flytende, men det arbeidet var bare viktig fordi det finansierte det medisinske pro bono-arbeidet han gjorde anonymt for den veldedige organisasjonen han hadde opprettet. Etter Sams ulykke hadde han alltid prioritert å hjelpe brannskadeofre og ofre for vold i hjemmet som ikke hadde råd til sykeforsikring.

Og «Emma-situasjonen» hadde satt alt det i fare.

Helt til historien plutselig ble vasket bort med en setning fra Emmas PR-team, og deretter begravd som om den aldri hadde skjedd. Den knappe uttalelsen takket Owen for arbeidet han hadde gjort for å hjelpe skuespilleren, og vips var navnet hans renvasket.

Så hvorfor fremstod overskriften ved siden av dagens førstesideartikkel så ille?

Mercy Hospital – kjent som «stjernesykehuset» i Hollywood – fornyer seg og plasserer en ny medisinsk direktør ved roret.

Historien under overskriften var enda verre. Doktor Kris Offerman – den nye sjefen hans – skrøt av planene for et nytt traumesenter på Mercy som skulle gjøre det samme arbeidet som Owen gjorde.

På overflaten virket justeringen av Mercys forretningsmodell som et grep som endelig ville slå sammen Owens medisinske praksis. Han kunne flytte pro bono-pasientene sine til Mercy og gi dem den beste behandlingsstandarden på et av vestkystens fremste sykehus.

Men igjen, til hvilken pris?

Pasientene han møtte på klinikken, ville ikke at navnene deres skulle offentliggjøres. De ville bare ha hjelp, dra hjem og leve et normalt liv uten arr, slik broren hans burde ha kunnet gjøre.

At de nådde ut til flere var en god ting, men det at Offerman ville reklamere for det, var noe annet. Owen ville la tvilen komme henne til gode, men det lovet ikke godt.

Slik han så det, hadde han to valg.

Enten kunne han holde fast ved sitt moralske kompass – det som pekte ham i retning av å gjøre godt for å gjøre godt, snarere enn for å høste anerkjennelse – og sende et oppsigelsesbrev til sjefen.

Owens andre valg var mer komplisert. Han kunne bli værende i noen måneder og se hva det ble til med traumesenteret. Kanskje han på innsiden kunne få til en endring i måten Offerman så på pasientene deres. Kanskje overbevise henne om å gjøre som han gjorde og holde det utenfor medias søkelys.

Saken var at Owen startet karrieren med et ønske om å hjelpe brannskadeofre som Sam, men han holdt den delen av livet sitt hemmelig med vilje. Det var ikke for syns skyld, det var for å forandre liv. Han hadde til og med latt Mercy Telegraph – det han kalte sladregjengen på sykehuset – tro at han forlot jobben tidlig for å feste eller dra på ferie. Det angikk ikke dem hva han brukte tiden sin på, så lenge han fikk gjort jobben sin.

Men han hadde en følelse av at doktor Offerman ville gjøre det til sin sak.

«Blæ …» stønnet han.

Et pling fra den bærbare datamaskinen avbrøt de lite vennlige tankene hans om den nye sjefen. For akkurat det plinget hadde han håndplukket for én og bare én kontakt – @ladydoc.

Det gikk et gys langs ryggraden, slik det alltid gjorde når han hørte den lyden. Det var rart at følelsen ikke hadde forsvunnet i løpet av de siste seks månedene. Tvert imot hadde han blitt mer opprømt for hver gang han hørte fra henne.

Noe som egentlig var ganske tåpelig. Han visste ikke hva hun het, hvor hun bodde eller hvordan hun så ut. Men helt siden den dagen de møttes på DocTalk, et forum der alle i det medisinske feltet kunne chatte om frustrasjoner, bygge nettverk og til og med date, hadde han blitt trukket mot @ladydoc. De var blitt enige om å bare forbli venner.

På nettet kunne han snakke fritt uten å bekymre seg for hva det ville gjøre med imaget eller karrieren hans. Anonymiteten gjorde også at han kunne holde henne på en armlengdes avstand. Derfra kunne han ikke såre henne slik han hadde såret alle andre han hadde sluppet innpå seg.

Han klikket på meldingen og åpnet den.

Hei, @makingadifference. Jeg ville takke deg for donut-anbefalingen. Jeg bor på DK’s nå, hvis du noen gang vil finne meg, haha.

Han smilte. DK’s, altså? Han hadde gitt henne tre smultringsteder å velge mellom, og hun hadde besøkt det som lå to kvartaler fra huset hans. Hun var nærmere enn han trodde. De hadde aldri snakket om å møtes ansikt til ansikt, men nå som han var 99 prosent sikker på at hun bodde nordvest i LA, slo muligheten ham i brystet som en hjertestarter.

Han skrev et svar mens blodtrykket steg. Ikke noe godt tegn for en kirurg, men nok et kronisk symptom hver gang han slappet av i det som hadde blitt timelange samtaler hver morgen og kveld.

Glad du likte det. Det er den best bevarte hemmeligheten i LA, så vokt den godt. Vi trenger ikke turister som finner ut hvor bra vi har det, haha.

Var han en mann som la til haha på slutten av en setning? Han var visst det. Han trykket «send» og stirret på skjermen mens han ventet på svar. Han var også typen som stirret på de tre punktumene i stedet for å fortsette med dagen sin.

Det var ikke som om han ikke hadde noe å gjøre. Han var sjef for plastisk kirurgi ved et av de fremste sykehusene i California. For ikke å snakke om at han hadde en lang liste med problemer på arbeidsplassen sin.

Mange av dem fordi han hadde vært nær ved å bryte sin eneste regel – ingen dating, bare jobb. Reglene hans eksisterte av en grunn. Livet var enklere på den måten; han kunne ikke såre noen som ikke eksisterte.

Det var det som gjorde hele den seks måneder lange utvekslingen med @ladydoc enda mer interessant. Å være venner på nettet betød at det hang et slør mellom dem, noe som beskyttet dem begge mot muligheten for tilknytning, romantikk og mer.

Endelig plinget det høyt.

Han leste høyt for seg selv.

«Min munn er lukket. I hvert fall om dette. ;) Har du kanskje en like god anbefaling av en thailandsk restaurant? Jeg tenker at en så stor by må ha en skjult perle der også. Jeg skylder deg …»

Owens øyne ble store, selv om det ikke var noen å spørre. Flørtet hun nettopp med meg? Det var ikke første gangen han tok seg selv i å ønske at han ikke hadde holdt @ladydoc hemmelig for Sam og Dex. Da kunne han i det minste ha dissekert samtalen med dem.

Men på den annen side var det også uaktuelt å dele. Hun var den eneste utenom Dex som visste om ulykken med broren og hvordan den, etter en nedadgående spiral som nesten tok livet av ham, hadde slynget Owen inn i den typen medisin han praktiserte. Den eneste som visste om bruddet med foreldrene, og hvorfor han holdt alle på en armlengdes avstand på grunn av det. Likevel var hun enig i at det å være alene var noe som reddet en selv, og alle andre, fra mer hjertesorg.

Hun var spesiell. Og det eneste som var hans.

Dex kunne heller hjelpe ham med å plukke fra hverandre en korrespondanse fra en annen kvinne han aldri hadde møtt, men hvis e-poster var uendelig mye mindre fornøyelige – den nye sjefen deres.

Owen kikket på klokken. Pokker. Han var tjue minutter bak skjema.

Prøv Thai Palace på Twenty-Fourth og Kelly. Du vil ikke angre på noe, bortsett fra at du har fått en ny avhengighet. Takk meg senere? ;)

Flørtet han nettopp tilbake

Skal bli. Jeg må løpe til noe jeg skulle ønske jeg slapp å gjøre. Men du gjorde middagsplanene mine verdt å se frem til. Snakkes vi snart?

Han motstod trangen til å spørre om hun ville spise mat sammen på Thai Palace, bare som venner. I stedet skrev han tilbake.

Jeg ser frem til det. Jeg må også gå. Tøff dag på kontoret. Skulle ønske du var her. Kanskje det ikke ville vært så ille da.

Owen nølte før han sendte chat-meldingen. «Skulle ønske du var her» var veldig nær «Jeg vil gjerne treffes».

Han sendte den før han rakk å angre, grep kaffetermosen og fjernstartet bilen. Akkurat idet han kjørte ut av oppkjørselen, ringte telefonen.

Han humret da han så navnet på dashbordet.

«Jeg tenkte nettopp på deg», sa han.

«Å, ja? Har du erotisk fantasi om meg som jeg bør vite om?»

«Bare fordi du får høre om sexdrømmer hele dagen, betyr ikke det at du er årsaken til mine, min venn», sa Owen og lo.

«Ha! Du har sexdrømmer. Jeg visste det.»

«Du vet at den eneste gangen du dukker opp i tankene mine, er når jeg prøver å finne ut hvordan jeg kan slå deg på banen.»

«Har du hatt flaks med det?»

«Nei. Jeg tror seriøst at du henger med Lakers på fritiden.»

«Hvilken fritid? Har du sett timeplanene våre for denne uken? Vi har middager nå. Middager. Vet du hva det vil gjøre med mitt sosiale liv?»

Owens beste venn var en seriedater, yin til Owens yang. Det hele ble ikke bedre av at Dex hadde forlatt sitt eneste langvarige forhold fordi hun hadde adoptert et barn – noe som var en «deal breaker» for Dex. Nå som han var tilbake på markedet, var ingen kvinner immune mot hans interesse.

Owen svingte til venstre ut av det inngjerdede området og vinket til sikkerhetsvakten Percy. Han la seg på minnet seg at han skulle stoppe på vei hjem i kveld og spørre Percy hvordan han hadde det som nybakt far. Han og kona hadde prøvd i to år før de fikk Jill.

«Siri, bestill en gave til Percy.»

«Er det ikke han som passer porten ved Estates?» spurte Dex.

«Jepp. Har nettopp fått barn.»

«Ekkelt. Jeg er evig glad for at jeg hoppet over det.»

«Som du vet om. Vil du fortelle meg hvorfor du ringte?»

«Jeg ville bare si at morgenmøtet for det medisinske personalet er utsatt.»

«Jeg vet det. Jeg fikk e-posten. Det er ingen god start hvis hun allerede skyver på agendaen og får oss til å omorganisere pasientbehandlingen.»

«Det er det som er greia», sa Dex til slutt. «Hun utsatte det for å få tid til en en-til-en-samtale med sjefen for plastisk kirurgi.»

«Med meg?» Owen rynket pannen. Det eneste som stod i kalenderen hans var det forsinkede personalmøtet der de formelt skulle introdusere doktor Offerman som MD, og det var fortsatt en time til. «Er du sikker?»

«Ganske sikker. Hun kom innom kontoret mitt nå nettopp og spurte hva jeg visste om deg med hensyn til pro bono-arbeid, og om jeg trodde du ville være interessert i å delta i TV-programmet.»

Owen lo. «Jeg håper du har fortalt henne at det ikke er noen sjanse for det. Jeg er lege, ikke skuespiller. Og pasientene våre er ikke statister – de er mennesker med liv, jobb og familie. Jeg sliter med å se hvordan dette skal være til hjelp.»

«Så det er et nei, da.»

«Ja, for faen, det er et nei. Det strider mot alt jeg står for.»

«Jeg skjønner hvorfor du føler som du gjør, men jeg tror ikke du har råd til å føle det slik når det går på bekostning av alles jobber.»

«Hva mener du?»

«Jeg sier bare at det koster penger å holde sykehuset i gang, og serien hennes vil generere det vi trenger for å gjøre det. Bare hør hva hun har å si. Ikke alle i Hollywood er som den fyren som krenket privatlivet til broren din.»

«Hvem sin side er du på?»

«Pasientenes.»

Owen ble ikke sint så ofte – hva hadde han egentlig å være sint for når verden ikke hadde vært spesielt grusom mot ham, slik den hadde vært mot broren Sam? Men han kjente den ukjente og uvelkomne følelsen stige som galle i halsen.

«Greit.» Owen hørte et sukk i den andre enden av linjen. Det var ikke Dex’ feil at dette skjedde, men det føltes heller ikke godt å høre det fra bestevennen sin.

«Ikke skyt budbringeren, Owen. Det var ikke engang meningen at jeg skulle fortelle deg det. Jeg sier bare at du må ha et åpent sinn og holde meg oppdatert. Du kan jo fortelle henne om arbeidet du gjør på …»

«Nei. Det har hun ikke noe med. Jeg gjør det fordi det hjelper folk, ikke for å redde mitt eget skinn. Jeg skal finne på noe.»

«Best å gjøre det raskt.»

Owen kastet et blikk ut av vinduet og så på den truende skyggen av stedet han pleide å betrakte som hjemmet sitt.

«Ja, ja. Vel, jeg bør gå», mumlet Owen. Nå var han en mann som mumlet. Flott. Han våget ikke å lure på hva mer dagen kunne by på, i tilfelle han kom for nær å utfordre skjebnen.

«Ses vi på banen senere? Jeg reiser til Afrika neste mandag og vil gi deg juling en gang til.»

«Klart det», sa Owen og la på.

2

Doktor Kris Offerman lukket chat-appen på telefonen sin, men smilet ble værende. Den siste meldingen fra @makingadifference blinket gjentatte ganger som et fyrtårn gjennom tankene.

Skulle ønske du var her …

Skulle ønske du var her  …

Skulle ønske du var her …

Hun visste hva det egentlig var – et spørsmål som ble kastet ut som agn for å se om hun var klar til å møte ham. Ansikt til ansikt, uten mulighet til å gjemme seg bak en skjerm, og gjøre det til hennes første «date» siden James. Hjertet hamret mot brystet.

Er jeg klar for det?

James hadde såret henne – to ganger, faktisk. Først da hun oppdaget at han hadde ligget med halvparten av assistentlegene på sykehuset mens de var sammen. Men det var ikke på langt nær like belastende som den andre oppdagelsen, da han hadde tatt forskningen hun hadde utført under hans veiledning og utgitt den som sin egen på en konferanse, noe som hadde gitt ham en Lasker-pris. Hun hadde knapt fylt 23 år, og opplevelsen hadde gjort henne blasert på muligheten for at kjærlighet og karriere kunne eksistere samtidig. Faktisk var det akkurat det sviket som nesten fikk henne til å ombestemme seg om hun i det hele tatt ville praktisere medisin.

Nesten.

I stedet hadde hun det siste tiåret satset alt på sitt eget arbeid, et arbeid hun holdt hemmelig og tett til brystet for at ingenting skulle kunne true lykken hennes igjen. Hvis det bare hadde vært James’ bedrag, ville hun kanskje ha forblitt naiv litt lenger, latt håpet om kjærlighet vinne til slutt. James hadde kanskje ødelagt tilliten hennes, men før det hadde foreldrenes død ført til at hun måtte kjempe i fostersystemet, og nå Alice …

Hun svelget et hulk. Alice, personen som hadde reddet henne fra å gi opp karrieren, var også borte nå.

Kris var alene.

Nå var det bare karrieren som gjenstod. Og den gjorde henne lykkelig. For det meste, i alle fall.

Men da tankene vandret tilbake til de seks månedene hun hadde chattet med @makingadifference, ble smilet bredere for hvert minne.

Det var den natten han hadde vært våken i fire timer mens hun vurderte å flytte til en ny by på den andre siden av landet på grunn av jobben.

«Er det en jobb du kan se for deg å sprette ut av sengen for hver dag?» hadde han spurt.

Ikke en eneste gang hadde han spurt om lønnen eller godene, bare om hun ville trives.

En måned senere hadde han fortalt henne – uten detaljer, selvfølgelig, i tråd med reglene de hadde satt opp – om hvordan brorens skade i barndommen hadde inspirert ham til å bli lege. Om pasientene han hjalp gratis.

«Hvorfor ikke bare gjøre det på sykehuset du jobber på?» hadde hun spurt.

«Det handler ikke om berømmelse. Jeg gjør det for å hjelpe, og for å være ærlig, ville æren bare få folk til å se på meg i stedet for på arbeidet mitt. Hvis jeg gjør det for æren, er motivasjonen min på en måte korrupt. Jeg vil heller fokusere på pasientene.»

Uselviskheten hadde tatt henne med storm, selv om hun hadde lurt på hva han ikke sa.

«Men jeg føler at jeg sviktet ham ved å ta til takke med en større lønnsslipp og en mer prangende jobb.»

«Finansierer ikke jobben arbeidet du gjør i kulissene?»

«Jo, det har du rett i. Jeg lurer bare på om det er nok.»

«Det er aldri for sent», hadde hun svart.

Og det hadde markert et nytt skifte, denne gangen i hvordan han åpnet seg for henne.

Hun lo da et annet minne dukket opp. Han elsket å krydre de mer alvorlige samtalene deres om jobb med tåpelig medisinsk humor. Vitsen han hadde fortalt henne i går, fikk henne til å fnise som om hun hadde pustet inn lystgass.

«Har jeg fortalt deg om naboen min som måtte ta dalmatineren sin til optikeren?»

«Nei! Går det bra med ham? Stakkars valp.»

«Stakkars valp, ja. Men han måtte det siden han så flekker hele tiden.»

Hun hadde ledd i et helt minutt før hun skrev tilbake og formante ham på en leken måte for at han lurte henne.

Ja, hun var vel klar til å møte @makingadifference.

Kanskje.

Så lenge det forble platonisk, slik at hun ikke risikerte å falle for enda en lege som kanskje ville sette sin egen suksess først hvis han fikk sjansen. Ikke at hun trodde han var i stand til det, men hun kunne ikke risikere det – ikke med tanke på hva som stod på spill nå.

Traumesenteret.

Da Alice døde av kreft året før, hadde sårene fra ungdomstiden åpnet seg igjen. Til syvende og sist spilte det ingen rolle hvor vellykket eller dyktig Kris var, folk hun var glad i, kunne likevel forlate henne.

Hun hadde møtt Alice på en medisinkonferanse i Tampa, da Kris glemte adgangskortet sitt på hotellrommet før hun skulle holde foredrag om sigdcelleanemi. Alice var den neste i køen, og i stedet for å gi Kris dårlig samvittighet for at hun forsinket alle andre, lagde hun en scene og forlangte at Kris skulle bli sluppet inn og få utstedt et nytt adgangskort.

Kris bet seg i underleppen for å holde følelsene unna. I dag, av alle dager, var det viktig å beholde den profesjonelle fremtoningen.

To sykepleiere gikk forbi vinduet hennes og lo så mye av noe at den ene av dem tørket seg i øynene, og det rykket til i Kris’ hjerte.

Alice hadde rett. Det ville ikke bli noe tull, ingen tårer, ingen latter fra hennes side – ikke med disse kollegene, i hvert fall. Bare med @makingadifference. Han kunne ikke såre henne slik James hadde gjort, og han kunne ikke forlate henne slik Alice hadde gjort. Det var en vinn-vinn-situasjon når det gjaldt vennskap.

Så kanskje de ikke burde møtes ennå. Hun trengte litt tid til å akklimatisere seg på Mercy, særlig med tanke på at en bestemt medarbeider var på vei til kontoret hennes.

Doktor Owen Rhys, sjefen for plastisk kirurgi.

På den ene siden hadde han rykte på seg for å være en glimrende kirurg, selv om den typen operasjoner han spesialiserte seg på ikke var hennes sterke side. Hvem var hun til å dømme? Han virket mer enn kompetent nok, og han var en av grunnene til at sykehuset i det hele tatt hadde noen driftskapital.

På den annen side tydet personalmappen og operasjonsjournalen hans på at han ikke gjorde noe utover operasjonsdagen fra 10 til 16, og hun trengte en lagspiller. Rhys var smart og dyktig og hadde en bred pasientbase. Å holde ham på sin side var avgjørende for at planen hennes skulle fungere.

Mye fordi hun håpet å overtale ham til å donere noe av tiden han etter sigende brukte på å sjekke opp kvinner, til å hjelpe brannskadeofre og mennesker som hadde blitt skadd i offentlig tjeneste. Gratis, intet mindre.

Det kommer ikke til å bli lett.

Akkurat den morgenen hadde hun faktisk vært nødt til å gi seg selv en liten peptalk.

Kom igjen, Kris. Du har hatt med slike likegyldige menn å gjøre før. Husker du da du sydde sår i Angola, da en krigsherre prøvde å tvinge deg ut av landet? Det var tøffe dager. Dette kan du gjøre med lukkede øyne.

Og så var det over. Det som før hadde tatt henne en hel dag å jobbe seg gjennom, tok nå bare den tiden det tok å spise ristet brød og drikke kaffe.

Da hun hadde jobbet som traumelege i Angola, hadde hun sett tre generasjoner av familier bo på halvparten så store rom som kontoret hun nå befant seg i.

@makingadifference var ikke den eneste som hadde solgt seg. Hun hadde tatt den godt betalte administrasjonsjobben og forlatt mannskapet sitt i Angola. Det var en hard sannhet som hadde satt seg som en stein i brystet hennes, men hun hadde planer, og når hun var ferdig med traumesenteret, skulle hun legge «Fikseren» bak seg for godt. Ja, hun visste hva kollegaene kalte henne, men det fantes verre kallenavn for en kvinnelig leder i helsevesenet.

Dessuten, med Alices forbindelser var det ingen tvil om at Mercys nye traumesenter – hennes nye traumesenter – ville bli lønnsomt, om ikke direkte lukrativt.

Doktor Rhys ville forhåpentligvis sette pris på at hun hadde renvasket ryktet hans som kirurg. Da ville han kanskje ikke bli like sint over det hun hadde å fortelle ham. Nemlig at det beste stedet for traumesenteret innebar å ta over halvparten av den altfor store fløyen for plastisk kirurgi.

Hun kastet et blikk på Cartier-klokken og konstaterte at han var to minutter forsinket. Ingen god start.

Et kraftig bank på døren overrasket henne, og hun mistet pennen hun holdt i hånden. Den falt mot tregulvet, og da hun bøyde seg ned for å ta den opp igjen, slo hun hodet i det like harde treverket på skrivebordet. Det rungende smellet var nok til at hodepinen som hadde bygget seg opp bak øynene ble til en fullverdig skrustikke.

«Jævla …»

«Jeg kan komme tilbake hvis det ikke passer nå», sa en dyp stemme. Hun stivnet til. Den dype klangen smurte huden hennes med varme, samtidig som den sendte et uvant støt av energi gjennom årene, omtrent som en adrenalinsprøyte.

Var det mulig at en stemme kunne høres ut som sex som smilte til henne? I så fall var det det inntrykket hun fikk. Ikke beleilig. Overhodet ikke. Hun manøvrerte seg så grasiøst hun kunne ut av den trange plassen, og glattet ut skjørtet som hadde hevet seg en god centimeter i dykket mot pennen.

«Går du alltid inn uten å bli invitert?» spurte hun.

«Nei, men jeg pleier ikke å komme for sent til et møte jeg ikke visste at skulle finne sted før jeg så lappen på kontordøren min. Jeg tenkte at jeg ikke ville kaste bort mer av tiden din.»

Owen Rhys.

Noen få krøller hadde løsnet fra hårknuten, så hun skjøv dem bak øret og konsentrerte seg om mannen foran seg.

Og angret umiddelbart.

For om stemmen hans hørtes ut som sex, var det fysikken hans som understreket det.

Musklene presset mot Ralph Lauren-skjorten som om de var fanget.

Det tykke, kastanjebrune håret så ut som bølger.

En kjeve som så sterk nok ut til å åpne en ølflaske, rykket til i et halvt smil.

Han var kjekk som en. Men med … grå øyne?

Han har skifergrå øyne. Med flekker av babyblått.

«Jeg er doktor Owen Rhys.» Han strakte ut hånden, og hun håndhilste. Hvorfor var den så varm og fast? «Og du må være doktor Offerman?»

Hun nikket, takknemlig for at han hadde tatt føringen, slik at hun slapp å gjøre seg selv forlegen ved å prøve å huske hvem hun var mens hun fortsatt bearbeidet øynene som stirret tilbake på henne.

Hun ristet på hodet, og tåken han hadde skapt med stemmen og det fysiske nærværet fordunstet.

«Doktor Rhys. Unnskyld. Jeg har akkurat begynt å venne meg til kontoret og den nye tidssonen, og jeg antar at begge deler vil ta litt tid å venne seg til. Vær så god å sitt.»

«Det er et fint sted.» Han ble stående.

«Det er det. Det er mer plass enn jeg trenger, men det følger vel med tittelen.»

«Jeg er sikker på at det var det styret hadde i tankene.»

«Uansett, jeg vil gjerne bruke et par minutter på å bli kjent med deg. Sett deg ned, så kan vi snakke sammen.» Hun gestikulerte mot den myke lenestolen foran skrivebordet, og satte seg ved siden av den, slik at han ikke skulle bli avskrekket av det formelle ved skrivebordet.

Han var ikke i trøbbel. Og likevel …

«Er det en grunn til at vi gjør dette på tomannshånd i stedet for i en gruppe? Jeg ble ikke akkurat begeistret da jeg fant ut at jeg er grunnen til at du utsatte det ukentlige personalmøtet vårt.»

«Det er en grunn. Og jeg skal fortelle den når du setter deg.»

Hun gestikulerte mot stolen igjen, og denne gangen satte han seg ned uten å bryte blikket hennes.

«Takk skal du ha. Jeg vil gjerne begynne på nytt, doktor Rhys. Jeg er doktor Kris Offerman, Mercys nye medisinske direktør.»

Sjefen din.

Hun strakte ut hånden, og han tok den. Et støt, ikke ulikt det hun hadde fått da hun så ham for første gang, strømmet mellom håndflatene deres helt til hun slapp hånden hans.

«Hyggelig å treffe deg.» Det tynne smilet viste at han ikke mente det. «Jeg vet at du er ny her – velkommen, forresten – men jeg setter ikke pris på å måtte flytte rundt på pasientene mine i siste liten.»

«Jeg kan forstå det, og jeg beklager. Dette var tidskritisk, ellers ville jeg ha gitt beskjed tidligere.» Hun tvang frem et smil. «Jeg skal komme til saken. Jeg trenger deg med på mitt første initiativ på Mercy, et toppmoderne traumesenter som først og fremst skal henvende seg til førstehjelpspersonell og medlemmer av lokalsamfunnet som trenger gratis tilgang til gjenopprettende operasjoner og rehabilitering. Vi tar ikke imot forsikringer, for dette vil være helt privatfinansiert og uten kostnad for pasientene.»

Der hun forventet, om ikke begeistring, så i hvert fall nysgjerrighet, ble hun i stedet møtt av sammenknepne bryn og en anspent kjeve.

«Hva er motivet ditt?» spurte han.

Nå var det hennes tur til å bli forvirret.

«Unnskyld?»

«Motivet ditt. For traumesenteret.»

«Jeg er ikke sikker på om jeg trenger et motiv for å skape en banebrytende, innovativ løsning på mangelen på tilgjengelig og rimelig traumebehandling i Los Angeles.»

«Si det igjen uten å bruke salgstalen, sjef. Jeg så førstesideoppslaget om TV-programmet ditt, og Dex Shaw ringte for å fortelle meg om planen din for å ha meg foran kamera.»

Dette så ikke ut til å bli et godt første møte.

«Det er bare delvis sant. Det jeg virkelig vil, er å …»

«Behandle meg som en av brikkene dine for å få deg til å se bra ut for styret?»

For en frekkhet denne mannen hadde. Hun tvang frem et smil igjen. «La meg spole tilbake. Jeg vil begynne med å takke deg for hva dine … tjenester … har tilført sykehuset. Jeg er klar over at du er en viktig årsak til at kontantstrømmen vår ikke er så lav som den kunne ha vært – men du er klar over at det ikke fritar deg fra noen etiske pålegg fra Mercy. Når det er sagt, er jobben min som MD å bidra til å skaffe Mercy litt ekstra midler og et friskt image. Jeg tenkte at du ikke ville ha noe imot å få litt positiv oppmerksomhet for dine medisinske prestasjoner, mens vi bruker inntektene fra showet til å drive initiativet fremover.» Han åpnet munnen for å svare, men hun fortsatte.

«Jeg har bruk for din ekspertise innen brannskadebehandling, arrvevsbehandling og fødselsskader, men hvis du noen gang har jobbet med traumer, vil jeg gjerne bruke deg der også. Du vil selvsagt donere tiden din, men utstyret og pasientoppholdene dekkes av den administrative avdelingen.»

Hun gikk til skrivebordet og hentet frem et enkelt ark med kjernebudsjettet som skulle sikre at Mercy Hospital forble den supermakten det var.

«Ta en titt.»

Til slutt ga doktor Rhys henne papiret tilbake.

«Det er imponerende. Men du tar feil. Det siste jeg ønsker, er å sette meg selv eller pasientene mine i søkelyset unødig.»

Hun stivnet. Vel, det var ikke forventet. Hun åpnet munnen for å svare, men lukket den igjen da hun innså at hun ikke hadde noen måte å imøtegå argumentet hans på. At han beskyttet pasientene sine, hadde hun ikke engang tenkt på.

De fleste legene hun jobbet med, ville gjerne stå i rampelyset for å vise frem suksessen sine. Det var en del av det samme egoet som gjorde dem til strålende leger. Var dette en del av den generelle apatien hun så i de korte arbeidsdagene og mangelen på noe som lignet en altruistisk omsorgsetikk?

«Men planen din høres bra ut, i hvert fall på papiret. Jeg vil gjerne rådføre meg med deg om hva et brannskadesenter trenger, og hvordan suitene burde innredes for å sikre privatliv og optimal tilheling. Når senteret er oppe og går, vil jeg hjelpe deg så mye du trenger med operasjoner og langtidspleieplaner hvis du kan garantere at pasientene jeg tar inn, ikke blir filmet. Det er jeg urokkelig på.»

«Jeg finner pasientene, doktor Rhys. Og det vil være opp til dem å bestemme om de vil delta i dokumentarserien eller ikke.»

«Kan du garantere vilkårene mine, eller ikke?»

«Jeg vil vurdere det mens byggingen pågår, men vi må diskutere det mer når styret ber om de endelige bemanningstallene våre. Inntil da, støtter du dette initiativet?»

«Senteret, ja. Det fyller faktisk et behov jeg har tenkt på en stund. Men at du vil ta med et filmteam for å dokumentere traumene folk har vært utsatt for, det kommer jeg aldri til å forstå.»

«Mener du at selv om vi kan få samtykkende pasienter til å hjelpe til med å spre budskapet og skaffe sykehuset inntekter, så vil du likevel ikke støtte det?»

«Det ser kanskje ikke slik ut, men du og jeg er veldig like, doktor Offerman.» Stemmen hans ble tykk og alvorlig. Av erfaring veddet hun på at dette var personlig for ham. Men hvordan? Ingenting i personalmappen hans tydet på noe traumatisk eller traumelignende. Det stod faktisk ikke mye i personalmappen hans, punktum. «Jeg vet hva folk sier om meg, men jeg bryr meg ikke. Jeg jobber hardt med det jeg gjør, og det eneste – det eneste – jeg bryr meg om, er pasientene mine og deres beste. Jeg har en følelse av at hvis du ikke var den nye frontfiguren for Mercy, ville du vært lik, og det er den eneste grunnen til at jeg går med på å hjelpe. Men hvis jeg tror at du setter realityshowet eller sykehuset over pasientene mine? Da er jeg ute fortere enn du rekker å rive av en bandasje.»

Hva i …?

Døren svingte opp før hun rakk å svare. Styrelederen og administrerende direktøren for Mercy Hospital stormet inn. Det fantes ingen annen måte å beskrive orkanen av følelser i Keith Mastersons ansikt, eller i de knyttede nevene hans. Hun stålsatte seg. Hun hadde forventet raseriet, men ikke at han skulle brase inn på kontoret hennes.

«Keith, jeg er i et møte. Du vet …»

«Doktor Rhys. Godt å se deg. Unnskyld at jeg forstyrrer, men …» Han vendte seg mot henne. «Har du virkelig kunngjort den halvferdige planen du nevnte i forbifarten for meg, for hele delstaten?»

En liten spyttperle satte seg fast på leppen hans.

«Det har jeg. Og den er ikke halvferdig. Jeg antok at det anerkjennende nikket ditt var nettopp det.»

En liten løgn. Hun hadde vært vag med vilje. Sykehuset hadde gjeld, som de fleste andre, og hun hadde regnet på tallene på hundre. Traumesenteret var den beste måten å komme ut av det på uten å miste halvparten av de ansatte. At det hjalp henne med å oppfylle drømmen om å bygge et samfunnsnyttig prosjekt – det samme som hun og Alice jobbet med før Alice døde – var bare rosinen i pølsa.

«Nei. Ingen steder i den planen nevnte du at du skulle bygge et traumesenter? Og i fløyen for plastisk kirurgi?» Der forsvant overraskelsesmomentet. Owen Rhys blunket knapt da han hørte nyheten. «Det er den eneste avdelingen på sykehuset som faktisk dekker sine egne kostnader og betaler for folk utenfor avdelingen.»

Keiths ansikt hadde gått fra blekt til hvitt med røde flekker som tydet på forhøyet blodtrykk, sannsynligvis på grunn av stress. Hun skulle ta opp det medisinske forslaget til behandling en annen gang; noe sa henne at han ikke ville sette pris på det akkurat nå.

«Ja. Og jeg vet det. Men du ga meg et budsjett og en stab og ba meg ‘øke kontantstrømmen’, så det gjør jeg, Keith. Dette er min måte å fikse det på, på den beste måten jeg kan, en måte som forhåpentligvis vil være bærekraftig lenge etter at du og jeg har pensjonert oss.»

Å pensjonere seg var tilfeldigvis en del av behandlingsplanen hun skulle foreslå for Keith. Enten måtte han legge stresset ved å være administrerende direktør bak seg, eller så måtte han ta de ødeleggende konsekvensene.

«Men dette kommer til å koste det tredobbelte av budsjettet jeg har satt opp for deg.»

«Det vil det. Men, Keith, du har vel hørt ordtaket om at man må bruke penger for å tjene penger?»

Han tørket seg i pannen med et lommetørkle som hadde sett sine bedre dager.

«Jeg har alltid foraktet det ordtaket», mumlet han.

«Du har vel sett CV-en min, sett budsjettrapportene for de tre siste sykehusene jeg har jobbet for?»

Keith nikket og kikket på Owen, som bare satt der med armene i kors. Han lot seg ikke skremme så lett, det måtte hun gi ham.

«Så du vet at jeg er god til det jeg gjør.» Keith nikket igjen, denne gangen med resignasjon. «Det var derfor du ansatte meg, fordi du stoler på at jeg kan fikse det, ikke sant?»

«Det er fryktelig risikabelt som første trekk», sa Keith.

«Jeg er enig, men det er så mye jeg tror på denne planen. Som jeg kan støtte med forskning og prognoser og alt annet du trenger for å selge det inn til styret.»

«Hvorfor fikk ikke jeg dem først?»

Hun smilte. «Fordi du aldri ville ha tillatt det å skje.»

Sist gang jeg ventet med å dele planen min, stjal en mann all æren. En mann jeg trodde jeg elsket.

Ikke tale om at hun skulle gjøre den feilen igjen.

De røde flekkene på kinnene hans ble lilla. Han pekte en finger i hennes retning. «Jeg vil ha det på skrivebordet mitt innen klokken åtte i morgen tidlig.»

«Du skal få det før happy hour i dag, Keith.» Han nikket kort og gikk mot døren. «Men det eneste du trenger å se, er utbetalingen for dokumentarfilmen og de ideelle organisasjonene som er med på samarbeidet – ideelle organisasjoner med dype lommer.» Hun rakte ham papiret og holdt tilbake et smil. Da han så over siden, og øynene hans ble større for hver linje, svelget hun et «hva var det jeg sa?».

«Er alt i orden til styremøtet?»

«Ja. Det går bra. Jeg tar kontakt.»

Da døren lukket seg bak ham, snudde Kris seg tilbake mot Owen.

«Hvor var vi?»

«Vi var akkurat kommet til den delen der du skulle fortelle meg hvordan du har tenkt å få meg til å gi fra meg halve fløyen min for å få plass til denne vanvittige planen din, og hvorfor jeg i det hele tatt skal la deg prøve.»

«Jeg er lei for at du måtte høre det på den måten.»

«Det er mye sånt i dag, doktor Offerman, men ingen virker egentlig lei seg.» Han reiste seg opp. «Takk for at du tok deg tid, og det var hyggelig å treffe deg. Men jeg har pasienter å hjelpe. Lykke til med resten av den første dagen din.»

«Vi er ikke ferdige, doktor Rhys. Jeg vil gjerne gå gjennom den gjennomsnittlige uken din og bestemme en tidsplan for pro bono-operasjonene når senteret er oppe og går.»

Han tok pennen hun hadde brukt, den hun hadde mistet da han kom inn, og klikket på den et par ganger.

«Jeg forsikrer deg om at vi er ferdige her. Hvis du vil at jeg skal fortsette å tjene penger til deg og planlegge en helt ny traumekirurgisk avdeling mens du river min, må jeg forlate dette kontoret før jeg sier noe jeg kommer til å angre på.»

«Det er mer komplisert enn bare å rive fløyen deres …» prøvde hun.

«Jeg gjør ikke kompliserte ting. Bare fortell meg hva jeg skal gjøre, så gjør jeg det. Men i fremtiden kan alt dette sies i en e-post. Jeg er en travel mann, og akkurat nå har jeg en pasientkonsultasjon som venter.»

Hun reiste seg med kinn som var røde av frustrasjon.

«Doktor Rhys», sa hun og kanaliserte all sin kvinnelige sjefsenergi, «jeg vil gjøre det klart, for det virker som om det hersker en viss forvirring om hvem som har ansvaret her, men jeg er den nye MD-en og den som har kontroll over sykehusprivilegiene dine.»

«Å, tro meg, så mye har jeg forstått.» Idet han kom til døren, snudde han seg mot henne. «Hyggelig å treffe deg, sjef. Jeg ser frem til den e-posten.»

Owen gikk ut av kontoret, og den myke lukkingen av døren var en sterk kontrast til den kaotiske energien han hadde etterlatt seg.

Hva i helvete var det som nettopp hadde skjedd, og hvordan hadde den mannen – en mann hun hadde tilbrakt mindre enn tjue minutter sammen med – fått henne til å bryte sin eneste regel?

«Ikke vis følelser, spesielt ikke sinne, for da har de deg.»

Kris hadde aldri glemt Alices avskjedsord til henne før Kris bosatte seg i Minnesota. Ikke engang da James hadde stjålet alt som var kjært for henne.

Inntil nå.

For ikke bare var hun sint, hun var ganske sikker på at han visste det også.