CLARE CONNELLY

Prinsesse på flukt

Denne oversettelsen er redigert av: Mone Kelly

MINISERIE:

Diamantklubben

Clare Connelly

er oppvokst i en liten australsk landsby i en leseglad familie. Hun har tilbrakt mye av barndommen sin i toppen av et tre, med en bok i hendene. Clare er gift med sin egen superhelt, og de bor i en bungalow nær havet sammen med sine to barn. Hun kan ofte finnes stirrende ut i intet – et sikkert tegn på at hun er i karakterenes verden. Hun har en forkjærlighet for fransk mat og iskald champagne, og Mills & Boon-bøker er favorittene. Å skrive er en livslang drøm som har gått i oppfyllelse. Clare kan kontaktes via clareconnelly.com eller gjennom Facebooksiden hennes.

Diamantklubben

Åtte av Harlequins bestselgende forfattere har samarbeidet om Diamantklubben, en miniserie fylt med brennhet lidenskap, luksuriøse omgivelser og fortrengte følelser. Er et liv i luksus virkelig så bra som det ser ut til å være? Dette er sjette bok i serien.

Prolog

Da Benedetto di Vassi endelig satte seg til rette i den eksklusive suiten i hjertet av den overdådige, private Diamond Club, vendte han seg mot sin venn og tok ordet med en stemme som var grumset på grunn av det sene tidspunktet.

«Hva er det?»

Kronprins Anton gikk bort til vinduene som innrammet en postkortutsikt over Londons gater. «Jeg trenger en tjeneste.»

«Jeg forstår», svarte Benedetto, med en spøkefull stemme, men innvendig erkjente han at uansett hva Anton ba ham om, ville han gå med på det, av den enkle grunn at Anton hadde stått ved hans side gjennom alt – han hadde vært ved hans side i de verste sorgdagene, hadde støttet ham når Benedetto ville ha gitt helt opp.

Det var ingenting han ikke ville gjøre for mannen.

«Det er Amelia.»

Benedetto visste alt om den bortskjemte lillesøsteren i Catarno-familien, som rett og slett hadde våknet opp en dag og bestemt seg for å abdisere fra alle sine kongelige plikter – og ansvaret for familien – og forsvinne.

«Fortsett.»

«Hun må komme hjem.» Frustrasjonen var tydelig i Antons ansiktstrekk.

«Bryllupet er om to uker. Mediene er allerede i villrede over hvorvidt hun kommer eller ikke – det er alt de kan fokusere på. Denne dagen skal være en gledens dag. Vanessa fortjener det, gjør hun ikke?» spurte han, og øynene lyste opp da han snakket om forloveden sin.

«Jo, det fortjener hun», sa Benedetto, og det var umulig for ham å holde tonen tilbake når han tenkte på den bortskjemte prinsesse Amelia. For en drittunge hun var, ikke bare for å ha stukket av i utgangspunktet, men også for å ha holdt seg borte selv da bryllupet til hennes eldste bror, og arvingen til tronen, nærmet seg.

«Ærlig talt trenger jeg bare at Amelia kommer hjem, tar på seg en pen kjole, stiller seg ved siden av oss og smiler.»

«Ja», sa Benedetto, for det var selvfølgelig logisk. Ellers ville mediene fortsette å skrive om hennes fravær, og det ville overskygge alt annet. «Og hun har sagt nei?»

Anton nikket. «Hun sa at det er best om hun holder seg unna. Jeg vet at mediene har gitt henne problemer tidligere – hun har alltid fått det verre enn Rowan og meg – men dette er virkelig for mye.»

Benedetto svarte ikke. Han var ikke tilbøyelig til å gi Amelia noe spillerom. Mediene kunne tross alt si eller skrive hva de ville, men til syvende og sist var det bare ord.

Ord hadde bare kraft til å såre hvis man lot dem; hun burde ha visst bedre. Dessuten var avisenes blending ingenting sammenlignet med sorgen over å miste et barn – før man hadde følt det tapet og den fortvilelsen, forstod man ikke hva ekte lidelse var.

Alt i Benedettos liv ble målt opp mot den smerten han hadde kjent og fortsatte å kjenne hver eneste dag av sitt liv.

Til sin dødsdag ville han tenke på Sasha med en tomhet inni seg som ikke ville gi seg. Hvilken rett hadde han til å nyte livet på noen som helst måte når han ikke hadde vært i stand til å redde sin vakre, søte datter?

«Vi har generelt hatt en policy om å la Amelia være Amelia. La henne ordne opp i det som foregår i hodet hennes, og komme hjem når hun er klar. Selvfølgelig …» han lo uten humor – « … trodde vi at det ville ta noen uker. Kanskje måneder. Men nå har hun vært i selvpålagt eksil i to år uten tegn til å vende tilbake. Det har gått for langt. Foreldrene mine lider langt mer enn de gir uttrykk for. De savner henne. Det gjør vi alle.»

Benedetto holdt sine egne tanker for seg selv. Han hadde aldri møtt Amelia – mesteparten av tiden med Anton hadde han tilbrakt i utlandet, og da han hadde vært i det lille, men usedvanlig velstående landet Catarno, hadde han bare møtt kongen og dronningen og Antons bror én gang. Han hadde imidlertid hørt nok om Amelia, lest nok om henne og kjent nok kvinner som henne gjennom årene til å ha dannet seg et ganske godt bilde av hvordan hun var.

Ikke desto mindre var hun Antons søster, og han forsto hvordan familier og lojalitet fungerte.

«Hvordan kan jeg hjelpe?»

Antons lettelse var synlig. «Kan du gå til henne, Ben? Du er den eneste jeg kan stole på når det gjelder dette. Du må gjøre hva som helst for å få henne hjem.» Han tok et skritt nærmere vennen sin, og lukket øynene et øyeblikk. «Vær så snill.»

Det siste ordet var unødvendig – det meste av forespørselen hadde vært det. Benedetto hadde bestemt seg for å hjelpe fra det øyeblikket Anton hadde spurt. Besluttsomheten glitret i dypet av Benedettos obsidianfargede øyne. «Jeg skal sørge for at hun kommer til bryllupet – det lover jeg.»

1

Før hun gikk om bord i båten, stirret Amelia østover over det glitrende havet, slik hun gjorde hver eneste dag – med blikket rettet mot hjemmet. Det var langt unna, adskilt fra henne av land, hav, mil og en altfor stor mengde problemer til at Amelia noen gang kunne forestille seg å reise dit, men det betydde ikke at hun ikke savnet det, at hun ikke lengtet tilbake av hele sitt hjerte. Men hun kunne aldri dra hjem – hun kunne ikke risikere det.

Hun knep øynene litt sammen, så for seg hva foreldrene gjorde, brødrene hennes, så for seg slottet hun hadde vokst opp i og alltid elsket. Hun så for seg hagene på denne tiden av året, når rosene bugnet.

Hun forestilte seg at hun gikk rundt blant dem, strøk hendene over kronbladene, plukket et og løftet det opp til nesen. Men da hun pustet inn fra utkikkspunktet, kjente hun bare en berusende smak av sjøvann og sitrus.

Dette var hjemme nå. Utkanten av Valencia, der hun hadde klart å gjenfinne seg selv, å komme ut av smerten og sjokket som en ny person. En uavhengig person. Og viktigst av alt, en som ikke var kongelig. Selv om hun desperat ønsket seg tilbake til palasset og familien, betydde ikke det at hun ikke også hadde forelsket seg i livet her. Det var stille og kjedelig etter de flestes målestokk, men Amelia var ikke en gjennomsnittlig 24-åring. Hun hadde vært på mer enn nok fester, ball og utenlandsferier til å vare et helt liv. Nå var hun veldig glad for å bare eksistere.

Amelia trakk i stroppen på ryggsekken og begynte å bevege seg igjen, bort fra den vakre, ville stranden og mot den uberørte, perfekt vedlikeholdte marinaen, der nesten alle båtene var fritidsbåter – selv om hun ble glad for å se en håndfull fiskebåter som fortsatt var i drift blant dem.

Men mer og mer var dette blitt et sted for rikdom og luksus, og det gjenspeilte seg i marinaen. Blant de imponerende yachtene var det spesielt én som skilte seg ut. En sjette sans varslet henne om at det var båten hun var på jakt etter, uten at hun trengte å lese navnet, men da hun nærmet seg, fanget ordene Il Galassia blikket hennes.

Bingo, tenkte hun.

Hun hadde relativt begrenset erfaring med eiendomsfotografering, selv om hun hadde fått positive tilbakemeldinger fra kundene sine og trivdes med arbeidet. Hun hadde blitt hyret inn av eiendomsmeglerbyrået for å fotografere eksklusive leiligheter og boliger før salg, og hun hadde trivdes godt med den oppgaven. Men en yacht var noe nytt, noe helt annet enn de vanlige boligene hun hadde fotografert.

For Amelia var fotografering nærmest en åndelig handling. Det hadde det alltid vært. Å fange et øyeblikk, et minne, virket på en måte magisk. Men helt siden hun forlot alle hun kjente og elsket, alle stedene som inntil for få år siden hadde definert henne, hadde Amelia ikke helt forstått hvor viktige bildene hennes ville være, for de var påminnelser om det hun hadde forlatt, det hun hadde brydd seg nok om å redde til å ofre fra livet sitt.

*

For Benedetto di Vassi så prinsesse Amelia ut akkurat slik han hadde trodd at hun ville gjøre: nesten spøkelsesaktig vakker, med sin slanke skikkelse og det lange, bølgende blonde håret som falt tilsynelatende skjødesløst ned over den ene skulderen. Huden var brun, og kjolen falt ned til anklene og avslørte brune skinnsandaler. Det var som om hun kom rett fra en fotoshoot. Det eneste som tydet på at hun hadde et yrke, var ryggsekken hun bar, der hun nettopp hadde tatt ut et kamera.

Benedetto trakk leppene sammen til en strek i det kjekke ansiktet sitt, skjøv seg bort fra vinduet og gned en hånd over haken.

Han hadde sagt ja til å hjelpe Anton, og han angret ikke på det, men han var ingen neandertaler. Tanken på å kidnappe en kvinne var ikke noe han likte. Han var heller ikke begeistret for å involvere staben sin i hele greia, så han hadde nøye valgt ut bare det mest betrodde teammedlemmet sitt: Cassidy. Hun skulle ta seg av alt som trengtes. Men det spilte ingen rolle hvor komfortabel han gjorde prinsessen for denne reisen.

Til syvende og sist tok han friheten hennes.

Han skulle ta henne med hjem.

Og siden hun hadde brukt de siste par årene på å forsvinne i glemselen, var det naturlig å anta at hun ikke ville bli begeistret.

Men lojaliteten hans var ikke til Amelia. Det var Anton han skyldte alt, Anton han hadde lovet å hjelpe. Uansett hva som skjedde.

*

«Cassidy, sa du?»

«Ja.» Kvinnen hadde australsk aksent. Hun hadde hår som bare var litt mørkere brunt enn huden, og øynene var fascinerende vakre. Hun gliste og avslørte perfekte, hvite tenner. «Ben venter på deg.»

Amelia hevet et øyebryn og festet seg ved detaljene på yachten.

Det manglet i hvert fall ikke på fantastiske vinkler. Yachten så ut til å være nesten helt ny – hun lurte på hva som kunne ha skjedd som gjorde at den måtte selges.

«Er Ben salgsagenten?» spurte Amelia og gikk ved siden av den andre kvinnen.

«Nei, han er eieren.»

«Å.» Amelia rynket pannen. Vanligvis var boligene hun fotograferte tomme, slik at Amelia kunne disponere stedet, og hun foretrakk det slik.

«Vel, jeg skal prøve å holde meg unna ham.»

«Det blir ikke nødvendig», sa en mann. Stemmen hans var dyp og ru, og mens han snakket, suste en sommerbris forbi dem, slik at Amelias hår strøk henne over kinnet, og hun følte det som om stemmen hans på en eller annen måte hadde forvandlet seg til et kjærtegn, den letteste av berøringer. Hun skalv, snudde seg uten å ville det, og stålsatte seg, selv om hun ikke kunne ha sagt hvorfor hun følte det var nødvendig.

Hun forsøkte å rasjonalisere reaksjonen sin, å forstå hva det var ved mannen som var så umiddelbart urovekkende, så truende. Fysisk var han åpenbart veldig sterk, med brede skuldre og en veltrent mage som ble antydet av skjorten han hadde på seg, noe som gjorde henne merkelig tørr i munnen. Amelia forsøkte å svelge, men det hadde dannet seg en klump som gjorde det vanskelig.

Hun rettet oppmerksomheten mot ansiktet hans og katalogiserte alt hun så der med det hun innbilte seg var en fotografs interesse: symmetrien i ansiktstrekkene hans, sterke, harde, kantede, men på en eller annen måte utrolig fengslende, som om han hadde hemmeligheter å fortelle, og hun var plutselig desperat etter å høre dem. Men det var øynene hans som truet med å gjøre knærne hennes til gelé. De var nesten kullsvarte, og voldsomme. Det var det eneste ordet hun kunne komme på. De utstrålte et intenst sinne, en følelse som ikke ga noen mening, og likevel var hun sikker på at han så på henne som om …

Men så blunket han, og øynene hans ble mykere, akkurat nok til å få henne til å tvile på sine første, tåpelige tolkninger.

Hvor lenge sto de der uten å snakke? Hva tenkte han om henne? Hadde han sett på henne slik hun hadde sett på ham? Amelia hadde vært så oppslukt av sin egen inspeksjon at hun ikke hadde lagt merke til det, men en av dem måtte da si noe. Elektrisiteten i luften gnistret og freste. Amelia følte seg uttørket og overopphetet.

«Dette er fotografen», avbrøt Cassidy med sin muntre australske stemme. «Millie, ikke sant?»

Amelia var takknemlig for at noen andre var der for å bryte gjennom den merkelige virvelen av spenning, og kastet et blikk til siden. «Ja, det stemmer.»

«Dette er Ben, og denne vakre tingen er hans.» Cassidy strøk hånden over rekkverket på båten, og snudde seg så tilbake til Ben. «Jeg skulle akkurat til å vise Millie rundt.»

Ben ristet på hodet. «Jeg skal gjøre det.»

Amelias indre trakk seg sammen. Hun var ikke sikker på om hun var glad for den uttalelsen, eller om hun var fylt av frykt, men hele kroppen hennes så ut til å reagere på uttalelsen hans på en urovekkende måte. Varmen strømmet gjennom årene hennes, og fingrene skalv, så hun knuget dem sammen foran seg.

Cassidy forsvant raskt, med et siste blikk i Amelias retning – et uttrykk av unnskyldning. Hadde hun sett sinnet i Bens ansikt også? Var han en gretten person til vanlig, og angret Cassidy på at hun hadde vært nødt til å la dem være alene sammen?

Amelia trakk munnen til side, og blikket hennes beveget seg raskt mot landgangsbroen, mens hun lurte på hvor ille det ville være for karrieren hennes hvis hun raskt stakk av.

Strengt tatt trengte hun ikke pengene.

Hun hadde et fond som hadde kommet gjennom morens familie, og som ikke hadde noe med den kongelige slekten å gjøre. Hun hadde bare brukt den siden hun forlot palasset, til å kjøpe en liten leilighet og det aller nødvendigste. Men spenningen ved å tjene sine egne penger hadde overrasket Amelia. Lønnen var ikke ekstravagant, men likevel var det hennes egne penger, opptjent gjennom hardt arbeid og dyktighet, og det hadde hun blitt avhengig av.

Hun kunne på ingen måte snu ryggen til dette oppdraget, selv om det var noe ved båtens eier som gjorde henne nervøs.

«Vis vei.» Endelig snakket hun, og innså at hun, bortsett fra å bekrefte navnet sitt, ennå ikke hadde sagt noen forståelige ord. Stemmen hennes hørtes primitiv ut i hennes egne ører, formell, drevet tilbake til komforten og fortroligheten i den rollen hun hadde tatt på seg når hun ble tvunget til å delta i statlige arrangementer. Hun forsøkte å mildne ordene med et smil, men selv det føltes stramt. Hun så bort i stedet, og ga opp.

Å imponere ham var ikke en del av jobbeskrivelsen hennes. Hun var der for å ta bilder, ikke noe mer.

Hun gjorde sitt beste for å fokusere på omvisningen, og betraktet rommene med et trent blikk. Hvis hun hadde vært mindre eksponert for rikdom og luksus, ville hun kanskje ha blitt overveldet av den rene overdådigheten, men Amelia hadde kjent til slik ekstravaganse hele livet, så hun tenkte knapt over det.

Det var fantastisk, og likevel var hun ikke sikker på om det føltes som det hun hadde forestilt seg at denne mannen ville velge. Hun kjente ham knapt, men hennes førsteinntrykk hadde vært at han var ganske vill og utemmet, viril og utpreget maskulin. Hva så? tenkte hun og skjulte et smil ved å legge hodet på skrå. Hadde hun forventet svart skinn og dyreprint?

«Morer du deg?»

Pokker heller. Hun skar en indre grimase, fikk orden på ansiktstrekkene og vendte seg så mot ham med et uskyldig uttrykk i øynene. «Ikke i det hele tatt.» Hun løftet kameraet for å minne dem begge om grunnen til at hun befant seg i hans private rom.

«La meg vise deg resten av båten.»

«Ok.» Hun trakk på skuldrene, og munnen tørket da blikket hans falt fra ansiktet hennes til den ene skulderen, og dvelte der akkurat lenge nok til at huden hennes reagerte med gåsehud. I tillegg til den synlige reaksjonen opplevde Amelia sjokkert nok den uvante følelsen av at brystvortene kriblet nesten smertefullt og stivnet mot den myke bomullen i kjolen hennes.

Bortenfor en glassvegg fikk hun øye på et spektakulært akvamarinblått basseng som så ut til å forsvinne ut i havet.

«Det ser innbydende ut», mumlet hun oppriktig, mens varmen truet med å få pulsen hennes til å gå amok.

«En annen gang, kanskje», svarte han, og hun rev seg straks løs.

En annen gang?

Nei. Amelia slo tanken fra seg øyeblikkelig. Det ville ikke bli noe annet tidspunkt.

Selv om hun var fast bestemt på å unnslippe fortiden, visste hun at det innebar at hun måtte begrense eksponeringen i nåtiden. Hun savnet vennene sine, og det fantes stunder da hun var ubeskrivelig ensom, men det var dette livet hun hadde valgt for seg selv. Det var slik det måtte være. Hun kunne aldri risikere å komme nær noen igjen. Ikke etter det som hadde skjedd. Hvordan skulle hun noen gang kunne stole på noen igjen, etter at kjæresten hadde sviktet henne, etter at han hadde presset henne til å avsløre Amelias mest personlige hemmelighet?

Men det var egentlig ikke hennes hemmelighet.

Hun var biproduktet av det, beviset, men det var hennes mor som hadde vært utro og blitt gravid med en annen enn kongen. Det var moren som hadde unnfanget Amelia utenfor ektesengen, som hadde løyet til alle og enhver om Amelias opphav. Det var moren som hadde påtvunget kongefamilien Amelia, som hadde oppdratt henne til å tro at faren var en mann som ikke var det, som hadde oppdratt Amelia til å se på brødrene sine som det, snarere enn som halvbrødre, som sannsynligvis ville slå hånden av henne hvis de fikk vite sannheten.

Det var for dronningen, hennes mors skyld, at hun hadde rømt.

Og også kong Timoteus, mannen som hadde oppdratt henne, for hvis han fikk vite sannheten, ville det helt sikkert ødelegge ham.

Tårene truet med å gnistre i Amelias øyne, og hun blunket raskt for å forhindre dem. Av alle anledninger til å la livshistorien sive inn i nåtiden, var dette ikke den rette. Hun trakk innøvde forsvarsverk rundt seg som en mur av stål.

«Har du fått megleren til å sende en plantegning?» Stemmen hennes vaklet litt. Hun kremtet, boret neglene ned i håndflaten og prøvde igjen. «Men på den annen side ser båten veldig ny ut, så kanskje du har en fra byggeperioden?»

«Det har jeg», bekreftet han, uten å nevne følelsene i stemmen hennes. Hun var glad for det. På samme måte som når man falt om og det verste en tilskuer kunne gjøre var å spørre om man hadde det bra, ville hun ikke at han skulle se til henne, for hun fryktet at hun kunne bli svak og innrømme at hun ikke var det. Hvorfor nå? Hvorfor denne mannen?

Hun blunket raskt og antok et forretningsmessig uttrykk. «Vis vei, Mr. …?» Hun lot spørsmålet henge i luften mellom dem.

Han var stille, ettertenksom. For ettertenksom for et så enkelt spørsmål, men et øyeblikk senere svarte han. «Di Vassi. Benedetto di Vassi.»

«Di Vassi», mumlet hun og lurte på hvorfor navnet var kjent for henne. Det var et uvanlig etternavn, og likevel var hun sikker på at hun hadde hørt det før. «Har vi møttes før?»

«Nei», sa han med lett selvtillit, og hun trodde ham, men den lille varselklokken i bakhodet hennes ble ikke mindre.

De gikk inn i en korridor. Flere dører var stengt på den andre siden.

«Soverom», sa han. «Skal vi?»

Men kroppen hennes gjorde opprør ved tanken. Hun var livredd bare tanken på å være i et soverom med denne mannen når pulsen hennes gikk i taket og hennes indre var en smeltedigel av bevissthet.

«Senere», klarte hun å si.

«Greit. Ned trappen, da.»

Innbilte hun seg nølingen i stemmen hans? Antydningen av følelser?

Føttene hennes ville ikke flytte seg. Hun ble stående der hun var, plantet midt i gangen, så da han trådte frem for å føre henne til den brede trappen, beveget Amelia seg fortsatt ikke, og kroppene deres ble ført bare et par centimeter fra hverandre. Hun kjente et snev av duften hans – maskulin, furu og pepper, krydret og forførende – og lukket øynene da en bølge av begjær, umiskjennelig og mektig, skyllet over henne. Leppene hennes skilte seg mens hun forsøkte å bearbeide disse følelsene, å forstå hvorfor de skulle beleire henne her og nå, av alle steder.

«Jeg burde kanskje se meg ferdig på egen hånd», foreslo hun avventende, og selvoppholdelsesdriften drev henne, for innerst inne ønsket hun mest av alt mer tid med denne mannen, som hun syntes var ubeskrivelig tiltrekkende.

«Hvorfor?» spurte han, og gikk et skritt frem igjen, slik at kroppene deres nå nesten berørte hverandre.

Hun ga fra seg et svakt stønn, for hun følte det som om hun kjempet en tapt kamp. Når hadde hun sist blitt kysset? Berørt? Betraktet med lengsel?

Det var lett å svare på. Hun hadde slått opp med Daniel en uke før hun forlot Catarno. Det hadde vært begynnelsen på den verste uken i hennes liv, og siden den gang hadde hun unngått menn som pesten. Men selv før bruddet hadde det ikke vært et lidenskapelig forhold. De hadde forelsket seg langsomt og trygt, noe som bare hadde gjort sviket hans verre. Først hadde han vært hennes venn, og så hadde han utnyttet henne for økonomisk vinning.

Alt dette var overveldende, og til Amelias overraskelse fant hun ut at hun likte hvordan det føltes å bli overmannet av tiltrekning, selv om det samtidig var skremmende.

Hva ville skje hvis hun ga etter for fristelsen? Hvis hun løftet seg opp på tåspissene og kysset ham? Ville han bli sjokkert? Eller var han like tiltrukket av henne som hun var av ham?

Øynene hans blusset opp, som om hun hadde sagt tanken høyt, og så løftet han en hånd, stor og dyktig, og tok tak i ansiktet hennes. Ikke forsiktig, ikke engang sensuelt. Dette var en berøring av besettelse og nysgjerrighet, som om han hadde all rett til det, og hun ble minnet om hvordan han hadde sett på henne på dekk, sinnet i øynene hans, og hun lurte på om det var de samme følelsene som drev berøringen hans nå.

Men så pustet han ut et langt, langsomt åndedrag, varmt mot tinningene hennes, og blikket hans ble smalere som om han var forvirret. «Øynene dine er så annerledes.»

Hun blunket, uten å forstå. «Fra hva da?»

Noe måtte ha skjedd som fikk vannet under dem til å rulle – kanskje en annen stor båt som forlot marinaen – for hun mistet balansen litt, og Benedetto måtte strekke ut hånden for å stabilisere henne. Det var raskt gjort, først en klinisk berøring, men så flyttet han hånden fra armen hennes til hoften med et nytt, raskere og røffere pust, og deretter rundt ryggen hennes, og presset henne fremover med samme lette kommando som han hadde berørt ansiktet hennes sekunder tidligere.

Hånden hans på ryggen hennes beveget seg nedover, til fordypningen over rumpa hennes, og fingrene hans var spredte, beveget seg sakte, hypnotisk, forførende, så hun slet med å forstå noe som helst.

«Hva vil du?» spurte han, røff og dyp.

Amelia var fullstendig revet med, men likevel var det en liten del av hjernen hennes som var i stand til å tenke rasjonelt, og i den forundret hun seg over denne plutselige og merkelige hendelsen. Hun hadde aldri vært den typen kvinne som falt for sterke mannstyper, men her var hun, desperat etter å kle av seg naken og elske med en mann som egentlig var mer dyr enn noe annet.

«Jeg burde ikke …»

Smilet hans var hånlig. Herregud, han var uutholdelig. «Du burde ikke?» spurte han, og da han nå trådte frem, trakk han henne med seg, eller rettere sagt flyttet henne, slik at ryggen hennes presset mot veggen i korridoren, og kroppen hans dannet en like hard ramme, den ene hånden presset mot veggen ved siden av hodet hennes, den andre fortsatt på ansiktet hennes. Knærne hans hadde på en eller annen måte kommet mellom beina hennes, og hun takket himmelen for det, for uten støtten var hun ikke sikker på om hun kunne stå oppreist. Likevel hadde hun lyst til å presse seg lenger ned mot ham, til å gni kjønnet sitt mot huden hans, og kinnene hennes ble dyprosa ved tankenes svært pornografiske retning.

«Vi burde ikke», sa hun, men så løftet hun hånden, knuget den i skjorten hans, og øynene hennes festet seg i hans, tryglet, ville at han skulle kysse henne. Leppene åpnet seg i et sukk, et håp, og da han ikke rørte seg, lente hun seg litt fremover og inviterte ham enda tydeligere.

«Du sier at vi ikke bør gjøre det …» blikket hans falt « … og likevel tyder kroppen din på at du vil noe helt annet.»

Han hadde rett. Hun sendte blandede beskjeder. Men det var ikke Amelias feil. Hjernen hennes var helt forvirret.

«At jeg sier at vi ikke bør, betyr ikke at jeg ikke vil», sa hun ærlig.

Øynene hans blinket til hennes da han beveget seg fremover, og hjertet hennes hoppet over et slag mens hun ventet på å bli kysset. Men han møtte ikke munnen hennes. I stedet var det Amelia som presset seg frem, med hete i årene og desperasjon i kroppen, mens hun smeltet munnen sammen med hans og følte det som om tusen lyn slo gjennom sjelen hennes.

Hun hadde ikke visst hva hun kunne forvente … men det var ikke dette. Hele kroppen hennes frydet seg over kontakten, munnen hennes utforsket hans med lidenskapelig sult og behov, hendene hennes streifet besettende rundt på kroppen hans, fra armene til skuldrene til nakken, og viklet seg inn i håret der, slik at brystene hennes ble klemt mot brystet hans. Han ga fra seg en lyd lavt i halsen, og Amelia følte det som om hun nesten skulle miste bevisstheten. Det var et kyss som klarte å kaste alt ut av hodet hennes, all tanke og kunnskap forsvant i møte med et slikt angrep av hvitglødende lidenskap, og Amelia kunne ikke ha brydd seg mindre.