TINA BECKETT

Høstmagi

Denne oversettelsen er redigert av: Embla Gelsvåg

Tina Beckett

vokste opp i en militærfamilie, og ble tidlig vant til å flytte rundt. Hun har bodd i USA, Puerto Rico,

Portugal og Brasil.

I tillegg til å reise, elsker hun å kose med hunden sin Alex, og tilbringe tid med familien sin. Hun elsker også å ri.

Du kan lese mer om Tina på websiden hennes,

eller på Facebook.

Til min far, som elsket å tjene landet sitt.

Prolog

Shanna Meadows hørte lyden, før hun helt forstod hva det var. Moren hennes gråt. Hun gikk sakte mot stuen og innså at hun var sent ute til skolen. Hun hadde forsovet seg, men husket ikke engang at moren hadde prøvd å vekke henne.

Beina på sjiraff-pyjamasbuksa hun hadde fått i julegave, var fortsatt litt for lange, og slepte over teppet for hvert skritt hun tok. Hun beveget seg nærmere lyden. Kanskje hun heller burde gå tilbake til rommet sitt og kle på seg. Kanskje moren kunne kjøre henne til skolen så hun ikke kom altfor sent.

Faren hadde sagt at Shanna måtte hjelpe til i huset mens han var borte, og hun hadde prøvd. Hun hadde virkelig prøvd. Men nå satt moren og hulket. Plutelig hørte hun en annen stemme i rommet som snakket til moren. En mannsstemme.

Det var ikke hennes fars. Hun ble plutselig redd.

Da hun kom inn i rommet så hun to menn i uniformer, samme som den faren hennes hadde på seg ved spesielle anledninger. «Frue, vi vil at du skal vite at mannen din var en helt. Han ofret livet sitt for å redde andre.»

Ofre? Hva betydde det?

Plutselig fikk moren øye på henne i døråpningen. Hun tørket øynene, som var helt røde og hadde et merkelig uttrykk. «Gå og legg deg igjen, vennen.»

«Men jeg kommer for sent til skolen. Er det noe galt med pappa?»

De to mennene sto som statuer uten å si noe.

Moren lukket øynene et øyeblikk og trakk pusten dypt, som om hun var veldig redd for noe. «Du skal ikke på skolen i dag, Shanna.»

Ikke på skolen? Hun gikk alltid på skolen, med mindre hun var veldig syk eller det var for mye snø. «Hvorfor ikke?»

«Gå og legg deg igjen du, så kommer jeg snart og snakker med deg.»

Da hun så på ansiktene til de to mennene, som ikke engang hadde hilst på henne, skjønte Shanna at noe var veldig galt. Og det hadde noe med faren hennes å gjøre. Og med ordet.

Plutselig ønsket hun å legge seg igjen. Bare sovne og våkne opp på nytt. Våkne til de vanlige lydene av moren som gjorde klar frokosten og ropte at hun måtte skynde seg.

Våkne til at moren ikke gråt.

Til en vanlig dag.

Men dette var ingen vanlig dag. Og slik moren så ut, og slik Shanna følte seg, trodde hun ikke at dagene kom til å føles normale igjen på veldig lenge.

Om noen gang.

1

Shanna kikket vekk da hun passerte minneveggen på Everly Memorial Hospital. Veggen var en flott anerkjennelse av de som tjente, og hadde tjent landet sitt, og de som hadde ofret livet sitt for det. Men den fylte Shanna med dyp uro. Hun forsøkte å unngå den, fordi den gjorde det vanskelig for henne å være så positiv overfor pasientene som hun ville. Ordet ofre gjorde henne fortsatt kvalm, slik det hadde gjort siden hun fikk vite at faren hennes ofret livet for å redde sine medsoldater. Han ble drept da han forsøkte å desarmere en bombe som lå i en kasse med matvarer. Men han reddet flere liv den dagen. Naturlig nok hadde hun og moren gått gjennom en svært vanskelig tid etter farens død, og moren hadde aldri giftet seg igjen.

Hun forstod moren godt. Shanna var selv ganske skeptisk til forhold, etter å ha sett moren synke ned i en så dyp depresjon at hun måtte legges inn på sykehus, etter at faren hennes døde. Hun hadde flyttet inn hos bestemoren den gangen mens moren fikk behandling, og redselen for å miste moren også hadde aldri helt lagt seg. Shanna ville aldri oppleve en slik smerte igjen.

Hun skyndte seg mot heisen, bort fra veggen. Hun var litt sent ute til jobben, noe som var uvanlig for henne, men trafikken hadde vært forferdelig på grunn av en ulykke.

Vel fremme møtte hun Maura, en av sykepleierne og en god venn. Hun smilte til henne. «Jeg trodde aldri jeg skulle oppleve den dagen Shanna Meadows kom for sent.»

«Trafikken var forferdelig. Hvordan har det vært i dag?»

«Egentlig ganske stille. Du har tid til å snike deg unna for å spise et kakestykke. Kaken er til ære for den nye legen som begynner. Den står på pauserommet.»

«Kake?»

Maura lo. «Jeg tenkte det ville muntre deg opp. Du så litt trist ut da du gikk ut av heisen.»

Shanna tvang frem et smil. «Jeg er bare irritert over noen av de gale sjåførene der ute.»

«Gå og ta deg litt kake. Det vil få deg til å føle deg bedre. Og ta med et stykke til meg også.»

Kanskje en dose sukker virkelig ville hjelpe til med å jage bort den merkelige følelsen av melankoli. Eller i det minste hjelpe henne å se gladere ut. «Ok. Jeg er straks tilbake.»

Så trykket hun på heisknappen og dørene åpnet seg umiddelbart. Den hadde ikke beveget seg etter at hun gikk ut. Jøss, det var virkelig stille i dag, ettersom den fortsatt stod her. Hun fikk bare håpe at dagen forble slik.

*

«Doktor Vaughan, velkommen til Everly Memorial Hospital.»

På bordet stod en stor rektangulær kake, pyntet med blomster og velkomsttekst. Dette var tydeligvis noe de gjorde for alle nye medarbeidere. Zeke var ikke vant til noen form for seremoni når han byttet tjenestested i hæren. Det var rett og slett bare det som var forventet av deg.

Han smilte til Dan Brian, sykehussjefen, og tok en kopp kaffe. Folk strømmet inn og ut av rommet, tok seg kakebiter og sa velkomstord før de gikk igjen. Zeke ønsket egentlig også å gå sin vei.

En bunke flygeblader ved siden av kaffekanna fanget oppmerksomheten hans, og han leste overskriften Mark Your Calendars øverst. Flygebladet var en invitasjon til å delta på en gresskarutskjæringsfest på halloween arrangert av sykehuset, og sponset av en lokal veldedig organisasjon. De samlet inn penger, og ville samtidig øke lokalsamfunnets kjennskap til hva Everly hadde å tilby. Zeke hevet øyebrynene da han så ordene «alle ansatte oppfordres til å delta». Ut fra hans erfaring betydde «oppfordres» at oppmøte var forventet. Festen var dagen halloween, sannsynligvis for at folk med barn fortsatt skulle kunne delta uten å gå glipp av selve halloween

Arrangementet var bare to uker unna. Så irriterende. Han hadde håpet å kunne holde en lav profil til han fikk en følelse av hvordan sykehuset fungerte. Han var ganske sikker på at det ikke var likt hans siste post i Pensacola. Ikke at han savnet det noe særlig. Det var en blanding av gode og dårlige minner. Men han hadde i det minste vært glad for å forlate området der eksforloveden fortsatt bodde. De få gangene han hadde støtt på henne de siste par årene, hadde møtene vært pinlige. Kristen var nå gift og hadde en baby. Og mannen hennes hadde definitivt ingen tilknytning til militæret.

Ja, det hadde vært godt å flytte. Og fint å kunne ta avgjørelsen på egen hånd, uten krangling, eller forhandlinger. Og lettelsen over endelig å kunne riste av seg skyggene fra fortiden var overraskende sterk. Han håpet å kunne overtale foreldrene til å flytte fra Jacksonville snart, siden det fantes noen fantastiske spesialister her i Tampa-området. Det var en av grunnene til at Zeke hadde valgt byen.

Sammenlignet med det faren hans gikk gjennom, virket det å måtte delta på en fest som en ganske liten ting. Bare han slapp å skjære ut gresskar selv.

Han plukket opp et flygeblad, og puttet det i lommen på legefrakken.

Dan så det tydeligvis og sa: «Vi håper du vil være med på det. Ungene har det kjempegøy.»

Zeke smilte. «Hvordan kan jeg si nei?»

«Det er gøy. Jeg lover. Har du kommet på plass på kontoret ditt ennå?»

«Ikke ennå. Jeg prøver å huske hvor det var. Hvis du bare kan vise meg veien …»

Dan stoppet opp da døren åpnet seg, og en vakker kvinne kom inn. Håret hennes var blankt og svart, og gled som silke nedover skuldrene. Blikket hennes møtte hans et øyeblikk, før hun kikket forbi ham for å se på noe på bordet.

Kaken, sannsynligvis.

Sykehussjefen hevet øyenbrynene. «Perfekt. Shanna, kan du komme hit et øyeblikk?»

Kvinnens lette smil svingte tilbake i deres retning. «Ja visst.» De mørkebrune øynene møtte hans igjen. «Jeg antar at vi har deg å takke for disse godsakene.» Hun holdt frem hånden. «Shanna Meadows. Jeg er sykepleier her på Everly.»

«Hyggelig å treffe deg. Jeg er Zeke Vaughan. Hjertekirurg. Dere er gode på å få nye folk til å føle seg velkommen!»

Hun lo. «Ja, her er hver dag som en kakedag.»

Var hun virkelig så munter hele tiden. Eller spilte hun bare for sykehussjefens skyld?

Dan smilte. «Shanna har faktisk ansvaret for å gjøre Halloweenfesten vår til den vellykkede samfunnsdugnaden den har vært de fem årene hun har vært hos oss.» Han kikket på henne. «Har du spist kake ennå?»

«Niks. Det var derfor jeg snek meg inn hit.» Hun kastet en hårlokk over skulderen.

«Kan jeg overtale deg til å ta den med, og få deg til å vise doktor Vaughan til kontoret hans, og fortelle ham om festen? Jeg skal møte flere styremedlemmer om noen minutter.»

«Selvsagt.» Hun gikk utenom tallerkenene som allerede hadde ferdig oppskårne deler på seg, og skar sitt eget stykke. Et stort stykke. Og så skar hun ett til.

Til senere?

Det fikk ham til å smile, av en eller annen grunn. Hvis hun var irritert over at hun måtte underholde ham det neste kvarteret eller så, viste hun det ikke.

«Er du klar?» spurte hun. «Har du vært på kostymefest før?»

«Ikke siden barneskolen.»

Hun begynte å skyve døren opp før hun stoppet og snudde seg mot ham, mens hun på en eller annen måte klarte å holde både døren og tallerkenene sine. «Du tuller, ikke sant?»

Shanna Meadows hadde en smittende glede. Noe som fikk ham til å bruke et minutt eller to lenger på å komme seg til kontoret sitt.

Det irriterte ham. Han hadde ikke tenkt å la tankene sirkle rundt en kvinne nå. Og spesielt ikke en han skulle jobbe med. Jo før han fikk ristet henne av seg, jo bedre. Men han måtte gjøre det på en måte som ikke fornærmet henne. For det var ikke henne det var noe galt med. Det var ham.

«Jeg er faktisk ikke så glad i halloween. Jeg er sjelden hjemme.»

«Og når du er hjemme, vedder jeg på at lyset på verandaen er slukket?»

«Hva?»

«Du vet, for å få barna til å tro at du ikke er hjemme, så de ikke ringer på.»

Når hun sa det på den måten, fikk hun ham virkelig til å føle seg som en gammel gubbe som jaget små barn bort fra eiendommen sin for moro skyld.

«Nei, det er ikke det. Jeg bare glemmer ofte den dagen, og har vanligvis ikke godteri i huset, så da åpner jeg ikke.»

«Jeg skjønner.»

De gikk til heisen og ventet mens den tikket nedover i etasjene. Han nikket mot kaken som hun gomlet i seg. «Er den god?»

«Den beste.» Heisen stoppet, og de gikk inn.

Mens heisen kjørte kom han til å tenke på da faren var stasjonert i Florida da Zeke var liten. Senere da han valgte å verve seg til hæren i stedet for marinen, ble ikke faren sint eller opprørt. De hadde noen krangler om det, men de endte alltid i latter. Han savnet disse morsomme stundene. Nå var faren var i en fremskreden fase av Alzheimers sykdom. Han og moren bodde fortsatt i Jacksonville, nord i Florida. Det var der faren elsket å være, og der han hadde tjent landet sitt. Farens sykdom var en av grunnene til at Zeke hadde valgt å pensjonere seg fra aktiv tjeneste for et år siden og bli reservist. Da kunne han tilbringe tid med faren når han ville.

Han ble først klar over at Shanna snakket til ham da dørene til heisen åpnet seg i fjerde etasje. Han ventet til hun gikk ut før han fulgte etter henne. «Unnskyld, hva sa du?»

«Vet du hva slags gresskar du skal skjære ut? Jeg prøver å holde styr på det, så vi ikke får for mange like med i konkurransen.»

«Gresskar? Konkurranse?»

Hun så på ham som om han hadde to hoder. «Ja. Vil du lage en tradisjonell gresskarlykt? Eller noe mer uhyggelig?»

«Jeg trodde vi bare var der som moralsk støtte mens barna skar dem ut?»

Hun stoppet foran en dør. «Jo, vi er det også. Men de ansatte lager også sine egne, som stilles ut, også kan publikum stemme på dem de liker best. Barna elsker å se på dem og velge ut sine favoritter. Etterpå hjelper vi barna med å skjære ut sine egne.»

«På et så stort sykehus er det vel ikke alle ansatte som deltar?»

«Nei, ikke alle. Det er derfor flere fra samme avdeling ofte går sammen i lag, og skjærer ut et.»

«Jeg forstår.»

Han ville si at han skulle finne på noe, men siden det bare var to uker til festen, var det tvilsomt om han ville være i stand til å komme på noe lurt. Hvordan skulle han finne noen å samarbeide med? Han kjente jo ingen her.

«Jeg kan hjelpe deg, hvis du vil.» Så snart ordene kom ut, var det noe i ansiktet hennes som forandret seg, og han lurte på om hun ville trekke dem tilbake. Men til tross for sine tidligere tanker om at han måtte unngå henne, var han villig til å hoppe på alt hun ville tilby. Selv om det kom fra en kvinne som satte nervene hans på høykant.

«Er ikke du allerede på et lag?»

«Jeg pleier ikke å skjære ut noe siden jeg har ansvaret for festen.» Hun nikket mot døren foran dem. «Dette er kontoret ditt.»

Han tok frem nøkkelen Dan hadde gitt ham. Han satte den i låsen og åpnet døren. «Syns du ikke det litt hyklersk?»

«Unnskyld meg?» Hun la hodet på skakke og stirret på ham med et smalt blikk.

Han hadde ment det som en spøk, men den hadde tydeligvis slått feil. «Unnskyld, jeg bare ertet deg. Men siden du ikke skjærer ut selv, har du noen forslag til et lag jeg kan bli med i?»

Hun gikk inn på kontoret hans og satte seg i en av stolene, allerede før han hadde tent lyset. Han skyndte seg å slå det på og så henne rynke på nesen mens hun så seg rundt i det lille rommet.

«Hva?»

«Jeg trodde de ville ha gitt deg den samme suiten som forgjengeren din hadde.»

«De tilbød meg den, men jeg sa at jeg ikke trengte noe storslått.» Han gikk bak skrivebordet og satte seg i stolen. «Jeg har ikke tenkt å tilbringe mye tid her.»

Hun så på ham et øyeblikk, som om han hadde overrasket henne. «Hør her. Hvis du kjøper et gresskar, så skal jeg hjelpe deg med å skjære det ut. Jeg skjønner at det er kort varsel for deg, i tillegg til alt det andre du må venne deg til.»

«Ikke føl at du må.» Men han håpet at hun ville det. Han ville i hvert fall ikke at pasientene skulle bedømme hans kirurgiske ferdigheter ut fra hans manglende talent for å skjære ut et gresskar. Å operere et menneske var noe helt annet enn å skjære i et gresskar.

«Nei, jeg føler ikke at jeg må. Jeg har lyst til det. Men nå må jeg gå til neste pasient. Hvis du har tid til overs senere i dag, kan vi jo møtes og diskutere noen alternativer?»

Alternativer for å skjære ut et gresskar? Sykehuset tok dette litt vel alvorlig, tenkte han. Eller var det kanskje kvinnen som ledet det arrangementet som gjorde det?

Bak hennes muntre ytre syns han å skimte et dypere alvor, men kanskje tok han feil. Det var i hvert fall noe ved henne som fascinerte ham. Var det mer ved Shanna Meadows enn hun viste verden?

Det spilte ingen rolle uansett. Han var ikke her for å prøve å løse andre gåter enn dem pasientene hans presenterte.

«Jeg har faktisk ingen pasienter på timeplanen i dag. Dan mente at jeg skulle prøve å finne meg til rette i dag, og så ta fatt på jobben min i morgen. Jeg har allerede en bypassoperasjon planlagt.»

«Jeg vet det. Mr. Landrum. Han ble innlagt i morges. Jeg skal vurdere pusten hans og gjøre en behandling på ham for å prøve å holde oksygennivået oppe til han kan få bypass i morgen. Det er faktisk ham jeg skal besøke nå. Jeg må bare levere dette kakestykket til sykepleierne.»

Så det andre kakestykket var ikke til henne …

«Hvem beordret behandlingen?» Han var ikke sikker på hva protokollen var i den sivile verden, siden han hadde jobbet på militærsykehus hele sin karriere.

«Doktor Petrochki, han hadde sin siste dag i går.»

«Det er vel noen andre kardiologer som jobber her?»

«Ja, men de praktiserer ikke her fulltid.» Hun smilte, og det fikk øynene hennes til å lyse opp. «Og før du spør, nei, de trenger ikke å skjære ut gresskar. Det privilegiet er forbeholdt det faste sykehuspersonalet. Som deg.»

«Flaks for meg», mumlet han.

Hun lo faktisk av det. Lyden av latteren hennes utløste en bølge av varme i ham. Det samme gjorde måten hodet hennes tippet bakover på.

Han svelget og forsøkte å fordrive følelsen. Det var lenge siden han hadde kjent noe lignende.

«Det er faktisk et ganske populært arrangement», sa hun. «Noen av legene i området har forsøkt å få utskjæringsrettigheter sammen med sykehusprivilegiene sine. Men du, vi kan snakke mer om dette senere, Mr. Landrum venter.»

«Kan jeg bli med? Jeg vil gjerne møte ham.»

«Jeg tror faktisk det kan være en god idé, hvis det er greit for deg å begynne på jobben i dag?»

«Jo før, jo bedre.» Han reiste seg, og tok båndet med nøkkelkortet sitt rundt halsen. «Siden jeg fremdeles ikke vet hvor noe befinner seg, kan du vise vei?»

«Selvsagt.» Shanna reiste seg og gled ut av rommet med en eleganse som fikk ham til å trekke pusten dypt.

Han hadde opplevd sykehusromantikk en gang før. Han ville ikke begi seg ut på den veien igjen. Det hadde vært et vanskelig forhold, og et tøft brudd. Heldigvis hadde Kristen fått jobb på et annet sykehus i nærheten kort tid etter at de hadde slått opp. Så hun hadde ganske raskt gått videre. Til et nytt liv, og en ny partner. Og han ville ikke hatt det på noen annen måte. Nå gjaldt det å ikke gjøre de samme feilene igjen. Det betydde at alle de plagsomme følelsene han fikk når han var i nærheten av Shanna Meadows, måtte elimineres, før de fikk sjansen til å feste seg og slå rot.

*

De leverte kaken til Maura. Hun smilte lurt da Shanna presenterte henne for Zeke. Det var noe ved det som irriterte henne, og hun var ikke sikker på hvorfor. Det irriterte henne også at kirurgen insisterte på å bli med henne for å møte pasienten. Hun visste at det var helt naturlig at han ønsket å treffe pasienten han skulle operere i morgen, men det var noe ved ham som gjorde henne nervøs. Hun var ikke sikker på om det var den korte, glatte hårsveisen hans, eller den latterlig rette holdningen hans, men han minnet henne om noen. Noen hun likte. Hun kunne bare ikke sette fingeren på hvem. Hans mangel på interesse overfor halloween og gresskarutskjæringskonkurransen – noe hun gledet seg til hvert år – burde ha irritert henne. I stedet syntes hun det var morsomt, til og med en utfordring.

Hun ville på ingen måte at noen på sykehuset skulle tro at hun viste Everlys nyeste lege noen form for favorisering ved å hjelpe ham. Maura hadde allerede hevet et øyebryn da hun så ham. Hva ville hun gjøre hvis hun fant ut at Shanna hadde tilbudt seg å hjelpe Zeke?

Det var ikke rettferdig å forvente at han skulle ha tid til overs til noe slikt som halloweenfesten når han akkurat hadde startet i jobben, så hun følte at hun burde hjelpe ham.

Mr. Landrums rom lå på hjerteavdelingen, i samme etasje som Zekes kontor, noe som ville gjøre det lettere for sykehusets turnuslege å gå visitt. Så før hun rakk å tenke for mye på samtalen med Zeke, var de fremme ved pasientrommet.

Hun snudde seg og kastet et blikk på kirurgen, som var blitt stille bak henne. «Er du klar?»

«Når du er det.»

Hun trakk pusten dypt og åpnet døren.

Pasienten deres lå delvis oppreist i sengen med flere puter under hodet, og med en kanyle under nesen som ga ham sårt tiltrengt oksygentilførsel.

«God morgen, Mr. Landrum. Jeg har med en gjest til deg. Dette er doktor Vaughan. Han skal operere deg i morgen.»

Denny Landrum var bare femti år gammel og hadde en sterk og spenstig kropp. Men akkurat nå var han blek og så dårlig ut, og det var ikke så rart. Han hadde jobbet beinhardt hver dag i mange år i landskapsarkitektfirmaet sitt, helt til han plutselig en dag fikk brystsmerter som var så ille at han dro til legen. Det var bra at han hadde gjort det. For han hadde store blokkeringer i to store blodårer. Etter operasjonen ville han komme til å føle seg som en ny mann. Det var i det minste håpet.

Zeke trådte frem og trakk et stetoskop ut av jakkelommen. «Hyggelig å treffe deg. Har du noe imot at jeg tar en lytt?»

«Vær så god.»

Shanna fulgte med mens Zeke gjennomførte undersøkelsen. Hun hadde sett dette bli gjort hundrevis av ganger før av forskjellige leger, men det var noe spesielt med hvor konsentrert Zeke var mens han lyttet til mannens brystkasse. Furene mellom brynene hans ble dypere og dypere av konsentrasjon. Uttrykket hans fikk henne til å skjelve. For å bli kvitt følelsen krysset hun armene over brystet og gikk gjennom en mental sjekkliste over ting hun måtte gjøre under Mr. Landrums pustebehandling når Zeke var ferdig.

Hun håpet på en måte at han skulle gå ut mens hun jobbet, men hadde en følelse av at han kom til å bli. Han virket som en veldig involvert lege.

Bortsett fra når det gjaldt ting som ikke involverte pasienter. Som gresskarutskjæringsfester.

Han skulle nok få erfare at Everly Memorial tok alle deler av sitt engasjement for pasientene på alvor. Det inkluderte også mental og emosjonell omsorg, og det var tanken bak arrangementet med utskjæring av gresskar. En morsom aktivitet kunne hjelpe til med å holde moralen oppe hos både pasienter og ansatte.

Zeke virket ikke som han trengte hjelp til det, men utseendet kunne bedra. Hun kjente ham ikke godt nok til å vite hva som foregikk i hodet hans, eller hva han virkelig var opptatt av, bortsett fra pasientene sine. Hun svelget. Og ikke alle engasjementer hadde en lykkelig, moralsk oppløftende slutt. Hennes fars engasjement for sine militære plikter hadde jo ført til hans død.

Men dette var ikke det samme. Zeke var jo sivilist.

Zeke trakk stetoskopet ut av ørene og smilte. «Er du klar til å bli bedre?»

«Ja. Hva som enn kreves. Jeg har en kone og et barnebarn som regner med meg.» Han nikket mot nattbordet, der det sto et innrammet bilde.

Kirurgen smilte og plukket opp bildet, mens han studerte det. «Hvem er hvem?»

«Det er kona mi til venstre, datteren min og barnebarnet mitt på tre år. De bor hos oss nå. Hun måtte … komme seg vekk … forlate et dårlig forhold.»

Det gikk et støt gjennom Shanna. Det hadde hun ikke visst. Fingrene hennes strammet seg rundt behandlingspakken hun holdt i hånden. Shanna kjente igjen typen. Hun så ofte kvinner fra voldelige forhold komme innom sykehuset med jevne mellomrom. Med blåmerker og brudd som ble bortforklart som ulykker. Ofte gikk de inn og ut av sykehuset i mange år før de kanskje fikk hjelp av en terapeut eller lignende, til å komme seg ut av volden.

Hun kunne ikke forestille seg å jobbe som terapeut. Tenk å skulle hjelpe mennesker med å løse opp i smerten etter svik og vold, eller å hjelpe en knust kone med å bearbeide tapet av mannen. Men hun var takknemlig for at noen jobbet med akkurat det. Takknemlig for at nettopp en slik spesialist hadde hjulpet moren hennes tilbake til livet og hverdagen.

Zeke satte bildet tilbake på bordet.

«Vi skal gjøre alt vi kan for å sørge for at du er der for dem.» Han kikket på Shanna. «Jeg tror vi har en pustebehandling som kan hjelpe deg med å fjerne eventuell overbelastning i lungene.»

«Shanna har vært fantastisk. Det har doktor Petrochki også. Jeg håpet at han kunne operere meg – ikke ta det ille opp. Men han er visst pensjonert har jeg hørt?»

Zeke smilte til ham, tilsynelatende uanfektet av at mannen i utgangspunktet hadde sagt at han heller ville ha en annen til å utføre operasjonen. «Ja, han har sluttet. Men jeg håper at jeg kan leve opp til doktor Petrochkis standard. Jeg skal gjøre mitt beste for ikke å skuffe deg.»

Som om han innså hvordan det han hadde sagt hørtes ut, var Mr. Landrum rask med å si: «Det kom ikke riktig ut, jeg beklager.»

«Ingen problem, jeg forstod hva du mente. Har du noen spørsmål?»

Mr. Landrum tenkte seg om. «Hvor lenge må jeg bli på sykehuset etter operasjonen? Det er høysesong akkurat nå.»

«Jeg tror vi må beholde deg i en uke. Men når det gjelder forretningen din, har du noen som kan drive den en stund? Du må ta det med ro de neste seks ukene, slik at de transplanterte blodårene får tid til å gro.»

«Jeg har en nabo som er landskapsarkitekt. Han tar seg av de kundene som må holde seg til en fast tidsplan. Resten prøver vi å strekke ut tiden på til jeg er tilbake i farta igjen. Jeg skulle bare ønske at den gamle pumpa mi hadde gitt meg et forvarsel, slik at jeg kunne ha planlagt bedre.»

Zeke berørte armen hans. «Den ga deg et forvarsel. Du var veldig heldig.»

Mr. Landrums ansikt ble klarere. «Du har rett. Jeg hadde ikke tenkt på det på den måten. Takk skal du ha.»

Kardiologen kastet et blikk på Shanna, som følte seg litt sjokkert. Han var bedre enn hun hadde forventet. Doktor Petrochki var mye barskere og hadde en tendens til å avfeie pasientenes bekymringer. Men han var veldig dyktig i jobben sin.

«Er du klar?» spurte han.

«Åh … ja.» Da hun kjente blikket hans på seg, fant hun frem det hun trengte, og gikk bort til pasienten for å starte behandlingen.