JESSICA LEMMON

STARSTRUCK

Oversatt av Kirsti Myro

Miniserie: Vinternattens forviklinger

De er brødre og tidligere skuespillere. Og mens snøen faller, har tiden kommet for at de begge skal spille sitt livs rolle. Dette er andre del i miniserien Vinternattens forviklinger.

Den tidligere jobbhopperen Jessica Lemmon bor nå i Ohio sammen med ektemannen og den adopterte hunden deres. På vitnemålet hennes står det grafisk designer, men det henger for tiden og samler støv i en lekker ramme. Når hun ikke skriver om supersexy helter, liker hun å lage mat, tegne, drikke kaffe (greit, vin) og spise potetgull.

1

Dunn i delstaten Virginia.

Isaac Dunns tvillingbror hadde fått en by oppkalt etter seg.

Ikke med vilje. Max hadde forsøkt å unnslippe Hollywoods søkelys ved å kjøpe denne fjellbyen, men grinebiteren ble som alltid elsket av alle han møtte. Dunnianerne hadde akseptert Isaac på flekken siden han var Maxʼ bror.

Riften som hadde oppstått mellom dem etter at den suksessfulle TV-serien de spilte i som barn, tok slutt, hadde blitt helet. Men arret var fortsatt der. Isaac og Max hadde alltid vært en enhet – fra livmoren og langt uti tjueårene – helt til Max forlot Hollywood. Isaac hadde tatt det personlig da Max hadde erklært at han ikke ville ha noe med serien å gjøre. Han hadde følt at Max ikke hadde villet ha noe å gjøre med ham heller.

De hadde stort sett skværet opp siden da. Isaac hadde spilt i reklamer og hadde filmet et par pilotepisoder som ikke hadde blitt til noe mer. Men nå …

Nå var alt annerledes.

Isaac hadde ikke bare fått en ny sjanse til å oppnå berømmelse – han skulle spille hovedrollen i nyutgaven av den samme serien som hadde brakt ham ut i rampelyset til å begynne med.

Han var midt i sitt andre, store gjennombrudd og bodde for tiden i samme by som broren der serien skulle spilles inn. Innbyggerne elsket ham, forholdet mellom ham og broren ble bare bedre og bedre, og medspillerne og resten av staben hadde vært ekstremt støttende.

Alt var endelig i ferd med å falle på plass.

Han gikk rundt blant statistene på settet og vinket til Ashley Lee, regissøren av den nye sesongen av Brooks vet best. Hun hadde ikke vært involvert da Isaac og Max vekslet på å spille den samme karakteren for et par tiår siden. Men nå hadde Danny Brooks blitt voksen og ble spilt av én skuespiller – Isaac.

«Godt jobbet i dag», sa hun.

«Takk, Ash.»

Hun så seg rundt før hun senket stemmen. «Cecil spør etter kjæresten din. Han hevder at publikum trenger å se henne, og det snart. Han er bekymret for dårlig publisitet.»

«Jeg trodde at all publisitet var god publisitet», svarte Isaac.

Kunngjøringen om at han hadde fått seg kjæreste, hadde skapt furore. Den hvite løgnen hadde hjemsøkt ham i månedsvis.

Han kunne ikke fortelle noen sannheten, bortsett fra agenten og broren som allerede visste det: Det fantes ingen kjæreste. Han hadde diktet henne opp for å komme seg ut av en annen PR-krise tidligere i år.

«Du kjenner svigerfaren min.» Ashley trakk på skuldrene. «Den eneste gode publisiteten er god publisitet. Han prøver å stille serien i et positivt lys slik at vi kan klatre helt til topps den uken den slippes på strømmetjenesten. Hver eneste detalj teller.»

Han kjente svigerfaren hennes. Den hvithårede produsenten hadde kort lunte og smilte sjeldent. Cecil Fowler hadde vært fryktinngytende da Isaac var barnestjerne. Han var ikke like skummel nå, men det var best å gjøre ham til lags likevel.

Alt Isaac måtte gjøre, var å finne en kvinne som kunne spille århundrets rolle: kjæresten hans. Cecil ville gå fra konseptene hvis han tilsto at han hadde diktet henne opp, noe som ville velte det omhyggelig stablede korthuset hans. Isaac skulle komme seg tilbake til topps. Det fikk bære eller briste.

«Hun kan kanskje komme en tur innom mens vi filmer», sa han med et smil. «Jeg skal høre med henne.»

«Jeg vil møte henne. Ikke på grunn av publisiteten, men for å se om du har klart å finne deg en trivelig jente.»

«Det kan du banne på.» Han skulle gjerne ha møtt henne, han også. «Vi sees i morgen.»

Så langt hadde det å ordne en kjæreste – selv en falsk én – vist seg å være umulig. Det hele hadde begynt da han og agenten hans hadde lurt publikum ved å late som om de datet. Sannheten kom til slutt ut, noe som ville ha kastet en skygge over den nye sesongen av Brooks vet best hvis ikke Isaac hadde tenkt raskt. Han hadde kokt i hop en historie om at de hadde latt som for å beskytte kvinnen han egentlig var forelsket i. Det hadde flyttet publikums interesse fra løgnen om at han datet Kendall – som bare hadde latt som om hun datet Isaac fordi hun hadde blitt sett sammen med Max – og rettet den mot kvinnen som Isaac enda ikke hadde introdusert offentlig.

Det hadde vært for mye negativ oppmerksomhet for Cecil. Den aldrende produsenten visste det Isaac visste – at publikum kunne være lunefullt. Kanseleringskulturen herjet, og serien kunne floppe fullstendig før innspillingen var over hvis de ikke passet på.

Siden målet hans var å ri comeback-bølgen til en rolle i en storfilm, var Isaac fast bestemt på å finne en løsning som både han og Cecil kunne leve med.

Isaac skulle finne seg en kjæreste. Ett eller annet sted.

Filmingen var ferdig for dagen, og han gikk fra settet og ut i solen. Virginia kunne ikke måle seg med California når det gjaldt antall solskinnsdager, men han likte seg her i Dunn.

«Er du … er du Isaac Dunn?» spurte en nølende, men likevel begeistret stemme.

Han snudde seg og så en ung jente, kanskje femten eller seksten år gammel, med hendene foldet under haken og store øyne. Hun var for ung til å ha sett serien da den først ble sendt, men publisiteten rundt den nye sesongen hadde tiltrukket seg både gamle og nye fans. Det han antok var moren hennes, sto bak henne. Hun var nærmere Isaacs alder og så på ham med de samme stjernene i øynene, om enn litt mer reservert enn datteren.

«Det er jeg.» Han klistret på seg et glis og tok notatblokken jenta rakte ham. Han ble ikke oppsøkt på gaten så ofte hjemme i Los Angeles, men det ble han her hvor serien ble spilt inn. Fansen hadde flokket til fjellbyen Dunn i håp om å få et glimt av de tidligere berømte skuespillerne.

«Jeg har en penn», sa moren med et litt ustøtt smil. Isaac småpratet lenge nok til å finne ut navnene deres og skrive en autograf før han poserte for et bilde.

Alt var en del av jobben.

Han la på vei mot leiligheten han leide, men hadde ikke kommet seg av fortauet engang før telefonen ringte.

«Kendall.»

«Hei!» kvitret agenten hans. «Er du ferdig med filmingen?»

«Jepp, akkurat ferdig.»

«Jeg vet at vi sa sju, men vi er på Rockyʼs alt. Er det for tidlig for deg?»

«Nei da. Jeg kan være der om fem minutter.»

«Flott! Vi sitter i hjørnet av terrassen.»

Isaac sa farvel og stakk telefonen i lommen før han trasket i retning sportsbaren i stedet. Rockyʼs var utstyrt med en masse støyende TV-er og plingende arkadespill. Han hadde vært der flere ganger med resten av teamet etter jobb, men i dag skulle han møte Kendalls lillesøster.

Søsteren var visst en enorm fan av serien, og hun håpet at et intervju med Isaac ville lokke flere lyttere til podcasten hennes. Han hadde ikke noe imot å hjelpe henne, akkurat som han ikke hadde hatt noe imot å gi autografen sin til den unge jenta som hadde spurt ham tidligere. Kendall hadde jobbet hardt for å styrke karrieren hans – inkludert den korte perioden der hun lot som om hun var kjæresten hans – så han skyldte henne såpass.

Den korte spaserturen gikk gjennom vakker natur. De høye furutrærne og fjelltoppene i det fjerne var som tatt fra et maleri av Bob Ross. Da han kom frem, saumfarte han restauranten for å finne den skjeggete broren, agenten sin og den yngre søsteren hennes. Han hoppet over en trio i det innerste hjørnet bare for å kaste hodet tilbake for å se nøyere etter. Det var Max, ja, og Kendall. Men kvinnen som kastet hodet bakover og lo iført rød leppestift som fremhevet den sensuelle munnen, var ikke en student i collegealder som han antatt.

Siden Kendall omtalte henne som «lillesøsteren» sin, hadde han sett for seg en yngre jente. Denne blondinen, kledd i en blomstret kjole som klistret seg til de svært kvinnelige kurvene, var mer på hans alder.

«Isaac!» Kendall vinket ham til seg. Da han kom frem, gestikulerte hun mot det vakre vesenet på motsatt side av bordet. «Dette er søsteren min, Meghan.»

Meghans grønnbrune øyne glitret idet hun kastet de blonde lokkene over skulderen. Hun hadde et rosa skjær i kinnene, og smilet hennes var fullstendig fortryllende.

«Podcasteren», klarte Isaac endelig å si. Han hadde ikke forventet en kvinne så vakker som Meghan. Han hadde ikke forventet støtet av seksuell oppmerksomhet heller, men luften mellom dem var ladet med en honningsøt intensitet som han kunne sverge på at han kunne smake på tungespissen.

«Å, herregud! Det er virkelig deg.» Munnen hennes spredte seg i et herlig skjevt smil, og hun stirret opp på ham med blafrende øyevipper, som om hun var dypt imponert. «Jeg syntes at det var kult å møte Max, men wow. Isaac Dunn.»

Han måtte le. Han hadde blitt smigret mye i løpet av karrieren, men han kunne ikke huske at han noensinne hadde følt dette suget i magen når det skjedde.

«Takk skal du ha», murret Max.

«Du skjønner hva jeg mener.» Meghan viftet vekk klagingen hans som om hun var vant til hvor gretten han var.

Isaac satte seg i den ledige stolen ved siden av Meghan, ytterst bevisst på hvor godt hun luktet og varmen som strålte fra kneet hennes, bare noen centimeter fra hans under bordet. Han var også klar over at han stirret på henne, men det virket ikke som om han klarte å la være.

«Vi kan dessverre ikke bli», avbrøt Kendall.

«Ikke?» Skuldrene hans sank. Han ville ha likt å prate mer med Meghan. «Hva skjer?»

«Videomøte. Hva ellers?» Agenten hans himlet med øynene. Isaac visste at hun ikke synes at det var det minste ubeleilig å jobbe på avstand. Kendall elsket jobben sin. Hun hadde kanskje flyttet fra Los Angeles, men hun hadde ikke senket tempoet det grann. Hun hadde forlatt California så raskt det lot seg gjøre da Max ba henne om å flytte inn hos ham.

Ah, sann kjærlighet.

«Er det greit for deg å ta en av bilene tilbake?» spurte Kendall Meghan.

«Det går fint.» Hun smilte til Isaac. «Hvis du ikke har noe imot å henge med en rabiat superfan en stund til?»

Faen heller, det var helt greit for ham. Han slo ut med hendene og gliste. «Rabiate superfans er spesialiteten min.»

2

Herregud, den mannen er kjekk.

Meghan burde ha forventet det siden han var tvillingbroren til Max. Hun hadde trodd at hun var klar for å møte Isaac da hun først kom til Dunn for å bo hos søsteren og den berømte Max Dunn. Hun hadde tryglet søsteren om å presentere dem for hverandre, og nå skulle det endelig skje! Meghan var en bunt av opprømt energi under en maske av uberørthet.

Eneggede tvillinger eller ei, Isaac var ikke en blåkopi av broren. Smilet hans var bredt og sjenerøst, mens Maxʼ smil – hvis han nedlot seg til å smile – var skjult under et tykt, velpleid skjegg. Isaac var ikke glattbarbert, men han var mer tøff-type-med-skjeggstubber enn full tømmerhogger.

«Ble du pålagt å ha skjegg i serien, eller var det ditt eget valg?»

«Er det slike slagkraftige spørsmål jeg kan forvente å få på podcasten din?» Gliset hans vedvarte, og hun trodde at hun muligens ville dåne der hun satt. Ikke bare fordi den vakreste mannen i verden virket like fengslet av henne som hun var av ham, men på grunn av de øynene. Isaacs øyne hadde den samme slående blåfargen som Maxʼ, men hvis Max hadde den samme gylne kanten rundt pupillene, så hadde Meghan gått glipp av det.

«Jeg varmer bare opp.» Podcasten hennes, Superfan-TV, hadde oppnådd en viss suksess, men hun håpet på mer etter at hun intervjuet de sexy tvillingbrødrene om comebacket i serien de hadde spilt i som barn.

«Greit. Det var et krav. De ville understreke det faktum at Danny Brooks er voksen nå.»

Om han var. Hun lot blikket gli over brede skuldre og imponerende biceps. Han var ikke den arrogante tenåringsgutten lenger. Isaac Dunn var hundre prosent mann.

«Han kan ikke gro et skikkelig skjegg heller», skjøt Max inn og minnet henne på at han fortsatt var her. Meghan burde sannsynligvis vente med dåningen sin til senere. Som for eksempel når søsteren og Max hadde dratt. «Han slo haken da han falt av scenen som sjuåring. Du kan se arret hvis du ser nøye etter.»

Isaac skulte mot Max, men det nådde ikke øynene hans. Han virket som den mest omgjengelige av dem. Omtrent som henne og Kendall. Den fem år eldre søsteren var ikke like intens som Max, men hun hadde vært trist og seriøs i mange år. Altfor mange år. Det var godt å se henne glad igjen.

Til sammenligning brukte Meghan glede som et kompass i livet. Hun var stolt av å ha beholdt evnen til å undre seg over ting, til å være nysgjerrig og la livet overraske henne. Jo, en slik måte å leve på hadde kanskje gått hardt ut over bankkontoen hennes, og ja, hun var kanskje deleier i en fritidsleilighet hun ikke burde ha kjøpt og ikke kunne kvitte seg med, men hun hadde det i det minste gøy.

«Stor dag i morgen! Brødrene skal endelig gjenforenes i studio», sa Kendall til både Isaac og Max. «Gleder dere dere?»

Det utenkelige hadde skjedd da Max hadde gått med på å ta en liten rolle i serien. Kendall hadde fortalt Meghan at Max var fast bestemt på aldri å stå foran et kamera igjen. Men i løpet av de siste månedene hadde han, takket være Kendalls magiske evner som agent, latt seg overtale til å bli en del av rollebesetningen igjen.

Da det ble stille mellom brødrene, svarte Kendall for dem: «Vel, jeg gleder meg. Fansen kommer til å gå av skaftet.»

Isaac snudde seg mot Meghan, og hun solte seg nok en gang i den udelte oppmerksomheten hans. Etter å ha sett ham på TV i årevis og falt pladask for rollen han spilte, var det utrolig spennende å være så nær ham. Synd at han hadde kjæreste.

Hjertet hennes sank da hun ble minnet på det. Han var kjekk, smilende og sjarmerende, så det var ikke overraskende å høre at han ikke var singel. Han hadde ikke blitt fotografert sammen med den mystiske kvinnen enda. Ikke at Meghan hadde trodd at hun hadde noen sjanse på ham selv, men luften hadde gått ut av fantasiballongen da hun hørte at han var opptatt.

Sukk.

«Beklager at vi må stikke.» Kendall hengte vesken over skulderen og reiste seg. «Vi kan spille inn podcasten hjemme hos Max i morgen.»

«Hjemme hos oss, California.» Max la en arm rundt livet hennes og sendte henne et klissent blikk.

«Hjemme hos oss.» Kendall så opp på kjæresten og flettet fingrene deres sammen. De vinket en siste gang på vei ut av restauranten.

Meghan snudde seg mot den syv minutter yngre Dunn-broren. Isaac var et naturlig blikkfang, selv omgitt av bråkete sportssendinger på TV og de blinkende lysene fra pinball-maskinen i hjørnet. Med det halvlange håret, skjeggstubbene og avslappede vesenet var han en rom-kom stjerne til fingerspissene.

En servitør kom bort for å ta bestillingen deres. Hun bestilte den samme ølen som Isaac, noe som fikk ham til å heve brynene. «Øl-elsker?»

«Jeg er ikke kresen når det gjelder drikkevarer. Jeg skylder på college.»

«Hva studerte du?»

«Mote. Ikke at jeg fullførte graden min.»

«Du kler deg fint. Det du gjennomførte ga resultater.»

Hun strøk en hånd over den blomstrete kjolen. Det var fristende å føle seg smigret, men så minnet hun seg på at sjarmen hans sannsynligvis var innøvd.

«Hvor holder du til?»

«I North Carolina.»

«Leilighet? Hus? Mann? Barn?» Han ramset opp spørsmålene, og hun lurte i et øyeblikk på om han forsøkte å finne ut sivilstanden hennes. Men hvorfor skulle han gjøre det? Han hadde en kjæreste på lur et eller annet sted. En kjæreste som måtte være den mest forståelsesfulle kvinnen i verden som hadde latt ham late som om han datet Kendall en stund.

«Jeg leier et gårdshus. Det er for stort for bare meg, men jeg liker meg der. Nydelige soloppganger. Ikke at jeg er våken tidlig nok til å se dem. Ingen barn. Ingen mann. Bare en gårdskatt som vandrer rundt på eiendommen, men han er ikke min.»

Hun lirte av seg informasjonen uten å la følelsene som lå bak den prege stemmen. Hun hadde ikke alltid bodd i et leid gårdshus med vakre soloppganger. En gang i tiden hadde hun delt en leilighet med kjæresten, Lane. Lane hadde stadig påpekt alle feilene hennes. Hadde sett på henne som lettsindig, om ikke rent ut uansvarlig. Den endeløse kritikken – om hvor lite fokus hun hadde og at hun ikke klarte å prioritere ham – hadde gitt selvtilliten hennes en knekk.

« … det var den eneste gangen jeg var der», sa Isaac.

Hun ble varm i kinnene. Hun hadde falt ut mens han snakket. Godt førsteinntrykk du gir ham her!

«Jeg er så lei for det. Jeg tenkte på noe annet og fikk ikke med meg det du sa. Jeg gjør det innimellom. Det er flaut og irriterende. Jeg har ikke engang en diagnose som unnskylder det. Jeg er ganske sikker på at jeg bare …»

«Det går fint.» Han la hånden over hennes. Det var en flyktig berøring, men den beroliget henne langt inn i sjelen. Han smilte fortsatt og virket verken irritert eller frustrert slik Lane ofte hadde blitt. «Jeg sa bare at jeg har vært i Raleigh for å besøke en venn, men det er den eneste gangen jeg har vært i den vakre staten din.»

«Å. Vel, jeg trives. Det er fint i Virginia også. Jeg kan ikke fatte at Kendall flyttet fra California hit til østkysten, men jeg er så glad for at hun gjorde det. Jeg savnet henne.» Ølen deres ble servert, og de skålte før de tok en slurk. Hun slappet umiddelbart av selv om alkoholen ikke hadde nådd blodomløpet hennes enda. «Hvor lenge skal du bli i Virginia?»

«Til innspillingen er over. Jeg elsker California. Du har vært der, antar jeg. For å besøke Kendall?»

«Et par ganger.» Flybilletter var dyre, så hun hadde ikke dratt så ofte som hun gjerne skulle ha gjort. «Jeg har ikke noe imot bymiljøer, men Los Angeles er overveldende. Jeg foretrekker å være her.»

«Ja.» Han snudde på hodet for å se ut vinduet. Folk vandret forbi på fortauet langs en ikke spesielt travel gate. «Det er veldig … Max.»

Var det henne, eller ble tonen hans litt anspent da han sa brorens navn? Hun visste ikke mer om det som hadde skjedd mellom dem enn det hun hadde lest på internett. Men det ville være frekt å bringe opp sladderen.

«Står du og Max hverandre nær?» Oops. Det var den planen. Hun åpnet munnen for å be om unnskyldning, men Isaac svarte på spørsmålet hennes før hun rakk å gjøre det.

«Vi jobber med saken.» Han myste med ett øye og spurte henne i en ertende tone: «Er det derfor du vil intervjue oss? For å grave i konflikten vi hadde for mange år siden?»

«Nei! Å, herregud, nei. Jeg ville ikke ha gjort noe slikt.»

«Jeg bare erter.» Han berørte hånden hennes lett igjen. De blå øynene møtte hennes, og luften mellom dem ble tykkere. Mens hun minnet seg selv på at han var opptatt, sa han: «Har du lyst til å spise middag med meg?»

*

Isaac fulgte nøye med på reaksjonen hennes, usikker på om han hadde gått for langt. «Rent profesjonelt, så klart.»

Han måtte huske at resten av verden trodde at han var i et forhold. Det siste han trengte, var at det skulle begynne å gå rykter om at han var utro mot fantasikjæresten sin.

«Gjerne det.» Meghans skjeve smil kom tilbake. Hun var langt mer sprudlende enn Kendall, noe han foretrakk. Meghan likte å le og prate. Hun var sjarmerende betatt av stjernestatusen hans, noe han visste hvordan han skulle takle. Han var utrolig tiltrukket av henne, noe han vanligvis visste hvordan han skulle takle.

Det var mulig at hun overdrev disse personlighetstrekkene for å gjøre ham trygg nok til å fortelle hemmelighetene sine, men han tvilte på det. Kendall var agenten hans. Hun ville aldri la ham gå i en slik felle, spesielt ikke med sin egen søster.

«Middag med selveste Isaac Dunn», mumlet Meghan før hun så ut som hun fikk hakeslipp. «Jeg beklager. Det var … jeg mente ikke …»

«Jeg har aldri vært en selveste før. Jeg liker det, men kanskje du kan kalle meg Isaac fra nå av?» Han løftet opp en meny. «Hva har du lyst til å spise?»

«På et slikt sted? Feite, frityrstekte forretter er det eneste rette valget.»

«Øl og frityrstekt mat. Du lever farlig, Meghan Squire.»

Hvite tenner bet i en fyldig, rød underleppe, og deler av ham som ikke burde våkne, våknet. Ikke bare måtte han fortsette å late som om han hadde en kjæreste, men dette var Kendalls søster. Han kunne ikke gjøre et fremstøt, samme hvor gjerne han ville. Synd!

Da servitøren kom innom igjen, bestilte han et utvalg forretter til dem. Meghan la til en salat for å «jevne det litt ut». Han gjorde det samme. Mens de gaflet i seg grønnsakene sine, spurte han henne mer ut: «Når startet du podcasten din?»

«For cirka tre år siden. Jeg pleide å produsere én episode i måneden, men nå lager jeg én hver uke.»

«Det er mye. Og alle episodene handler om TV-serier?»

«Ja. Jeg er litt avhengig. Jeg må ha spilt inn et titalls episoder om Brooks vet best. Minst.»

«Oi. Stor fan, altså.» Han spiddet en ny bit.

«Den største.» Hun stakk en cherrytomat i munnen. «Jeg skal vedde på at du hører det stadig vekk.»

«Jeg gjør det. Men det handler som oftest ikke om serien.» Han blunket og lot kommentaren henge i luften. Hun bet seg i underleppen igjen. Interessant. «Er Max og jeg de første kjendisene du intervjuer?»

«Nei. Men dere er de mest berømte. Mange skuespillere i situasjonskomedier holder ikke på stjernestatusen så lenge etterpå. Det er en tøff bransje, som du sikkert vet.»

Å, om han gjorde. Da Max bokstavelig talt hadde gått i en annen retning, hadde Isaac vært alene om å prøvespille for reklamer, pilotepisoder og det ultimate målet: filmer. Han hadde vært rimelig suksessfull, men ingenting i nærheten av å bli invitert tilbake til gjenopplivingen av Brooks vet best.

Dette var den største sjansen han hadde til å gjøre et comeback. Interessen for serien hadde allerede ført til flere tilbud, og Kendall hadde blitt nødt til å takke nei til mindre lukrative roller på hans vegne.

«Så, når det gjelder intervjuet, så kommer jeg til å stille noen spørsmål om serien og gjensynet med de gamle medspillerne dine. Er det noe annet jeg trenger å vite på forhånd?»

Meghans øyne glitret, og han fikk plutselig en irrasjonell trang til å presse leppene mot hennes. Han hadde aldri følt en så umiddelbar dragning mot noen før.

Han lente seg tilbake i stolen idet flere fat med stekte mozzarella-pinner, jalapeño-poppers og løkringer ble satt ut over bordet. Han minnet seg selv på at det var serien – og seriens omdømme – som var det viktigste i livet hans nå. Meghans podcast var en sjanse til å snakke om den, og han kunne ikke gå glipp av muligheten til å få henne til å fremstille ham på best mulig måte.

«Det eneste du trenger å vite», sa han mens han dro en mozzarella-pinne gjennom skålen med dipp, «er at Danny Brooks er tilbake, og at han er bedre enn han noensinne har vært.»