LAQUETTE

BAK MASKEN

Oversatt av Mona Berge

LaQuette skriver sexy, stilige og sensasjonell romantikk og vant Vivian Award i 2021. Historiene hennes er dramatiske og virkelighetsnære, med tøffe, selvsikre karakterer som krever sin rett til å bli skrevet om. LaQuette er fra og bor i Brooklyn.

Til min eneste prinsesse: Mackenzie.

Du er øyenstenen til tanten din.

1

«Absolutt ikke!» Zanai James ristet på hodet og la armene i kors. Hun stirret sint på sin aller beste venn, Morgan Grandin. Men siden et smil bredte seg i ansiktet hennes, tvilte hun på at Morgan tok protesten hennes seriøst. Det gjorde hun aldri.

«Kom igjen, Zanai», sa Morgan og gikk ut fra bak disken i klesbutikken, The Rancherʼs Daughter. Hun stilte seg foran Zanai. «Dette er årets fest. Alle som er noe, deltar. Folk begynner å bestille kostymene sine nesten et år i forveien for å forsikre seg om at de er klare til maskeballet. Du har sneket seg unna denne festen i årevis, men nå er det på tide at du slutter å gjemme deg.»

Zanai følte seg truffet av det venninnen sa. Hun så ned på de fornuftige Mary Jane-skoene sine.

«Jeg skjønner hva du holder på med, og jeg setter pris på at du bryr deg. Men det kommer ikke til å funke. Jeg passer ikke inn på sånne steder. Bøker, vitenskap, forskning, alt det er meningsfylt for meg. Småprat og flørting er fremmed for meg. Fanken heller, jeg kan ikke flagre med øyevippene engang. Det ser ut som om jeg har fått anfall når jeg gjør det.»

«Zanai», sukket Morgan og la hendene på skuldrene hennes. «Du er vakker og smart. Alle kommer til å elske deg hvis du bare gir dem sjansen.»

Zanai ristet på hodet. «Folk synes jeg er kjedelig og klønete.»

«Ikke snakk om bestevenninnen min på den måten. Du er ingen av delene.»

Zanai smilte til Morgan og frydet seg over hvor beskyttende hun var. «Jeg sa ikke at jeg er kjedelig og klønete. Jeg sa at folk synes det.»

Morgan så forundret på henne. Hun skjønte ikke forskjellen. «Det var ikke en beskjeden bemerkning, Morgan. Jeg liker å være en nerd. Jeg er stolt av det. Men jeg er smart nok til å forstå at andre ikke setter pris på det. Så jeg holder meg unna dem og lever nerdelivet mitt i fred.»

Morgan smilte litt vemodig. Zanai visste at venninnen ikke syntes synd på henne. Morgan mente bare at det ikke var sunt for noen å være så mye alene.

«Du lovte tanten din at du ikke skulle la flammen slokne av for mye arbeid og den ulveflokken som utgir seg for å være familien din.»

Zanai kjente både skyldfølelse og sorg ved tanken på den eneste kjærlige personen hun hadde hatt i livet siden moren døde da hun var liten. Morens søster, Déja, var et strålende lyspunkt i Zanais liv. Dødsfallet hennes tidligere det året hadde gått så hardt inn på henne at hun hadde lurt på om hun noensinne ville komme over sorgen.

«Det er dårlig gjort å bruke den døde tanten min til å manipulere meg. Nå skjønner jeg hvorfor du og Ryan krangler så mye. Du gir deg aldri.»

«Jeg oppmuntrer, jeg manipulerer ikke», rettet Morgan. «Og Ryan er ikke akkurat noe dydsmønster. Han er en treskalle som jeg  …»

Zanai klarte ikke å skjule gliset som bredte seg i ansiktet. Morgan var ikke den eneste i dette rommet som visste hvordan hun skulle få venninnen til å reagere.

Morgan var som regel bare solskinn og regnbuer og høy på sukker. Men straks navnet til Ryan Carter ble nevnt, forandret hun seg drastisk. Zanai mistenkte at Morgan mislikte ham så sterkt fordi de to egentlig var tiltrukket av hverandre.

«Vi snakker ikke om Ryan eller hvor eitrende irriterende han er. Vi snakker om hvor fantastisk du er og at du må leve litt.»

«Jeg vet det.» Zanai gikk bort og satte seg i en liten sofa ved prøverommene. «Jeg vet bare ikke hvordan jeg skal oppføre meg på sånne tilstelninger. Jeg passer ikke inn. Da de andre jentene gikk på fest, satt jeg med nesen i en bok. Jeg vet ikke hvordan jeg skal oppføre meg eller kle meg for sånne fester. Jeg kommer til å være så malplassert.»

Morgan satte seg ned ved siden av henne og la armen rundt skuldrene hennes. «Det at du satt med nesen i en bok førte til at du ble en drivende dyktig psykolog som hjelper autistiske barn. Den gode nyheten er at du er rik nok til at du kan betale noen for å fikse håret og sminken din. Og bestevenninnen din eier en klesbutikk og har forbindelser i bransjen, så å skaffe til veie en ballkjole er enkelt. Hvis du lover at jeg får gjøre som jeg vil med deg, skal jeg sørge for at du blir den vakreste kvinnen på ballet.»

Zanai så skeptisk på venninnen. Morgan hadde det samme besluttsomme glimtet i øynene hun alltid hadde når hun var i ferd med å gjøre noe som sannsynligvis ville kaste Zanai inn i noe hun ikke ville være med på.

Zanai samlet styrke for å si nei, men så hvordan Morgan praktisk talt glødet av opphisselse. Hun klarte aldri å nekte Morgan noe når det fikk øynene hennes til å glitre som stjernen i toppen av juletreet.

«Greit, Morgan. Gjør ditt verste.»

*

Tre dager senere sto Zanai foran et speil i butikken til Morgan, som var stengt for dagen. Hun trodde ikke sine egne øyne.

«Hvordan har du fått til dette på så kort tid, Morgan?»

Det selvtilfredse smilet avslørte hvor stolt Morgan var av verket sitt. «Jeg sa jo at jeg skulle gjøre deg til den vakreste kvinnen på ballet.»

Zanai stirret på seg selv og kjente knapt igjen speilbildet sitt. Kjolen var stroppløs og fremhevet brystene og den smale midjen. Alle lagene med chiffon falt i perfekte folder ned mot gulvet. Kjolen var praktfull, men det var den illrøde fargen som tok pusten fra Zanai.

«Jeg kjenner ikke igjen meg selv, Morgan.»

Venninnen klappet begeistret og utstøtte et opphisset hvin.

«Det er et maskeball, dumma. Det er ikke meningen at du skal kjenne deg igjen. Jeg skal hente resten, og så kan vi dra.»

Morgan ga henne en liten sølvfarget selskapsveske og draperte den matchende capen over skuldrene hennes. Selv om capen var av tynn, gjennomsiktig chiffon, fikk den Zanai til å føle seg mindre naken. Morgan visste akkurat hva hun trengte.

Morgan skjøv de lange, mørke krøllene over den ene skulderen, før hun satte en glitrende krone på hodet hennes og ga henne en rød karnevalsmaske.

Zanai måtte innrømme at hun så fantastisk ut. Hun så absolutt ut som om hun hadde noe på ballet å gjøre. Nå var det bare å holde munnen lukket, så ville kanskje ikke gjestene på Texas Cattlemanʼs Club forstå hvilken outsider hun egentlig var.

*

Jayden Lattimore nippet til champagnen, lente seg mot bardisken og så ut på menneskehavet i den store ballsalen. Som alltid så det ut som om de fleste av byens elite var til stede på dette årlige ballet.

Selv om alle hadde på seg masker, kunne Jayden se hvem nesten alle var. Han kjedet vettet av seg, så han så seg rundt for å se om det var noe som kunne fange interessen hans. Hvis ikke, ville han dra.

Han kom fra en av de rikeste familiene i Royal og hadde gjort sin plikt ved å møte opp. Men han hadde ikke tenkt å kaste bort hele kvelden med å kjede seg til døde på dette dusteballet.

Han skulle til å ta en ny slurk av champagnen, da en rødkledd dronning dukket opp i døråpningen. Han visste ikke om hun stoppet opp med vilje for å skape en dramatisk entré, eller om hun bare trengte et øyeblikk før hun gikk inn i salen. Uansett var det mange som snudde seg for å stirre på den elegante, men sexy monarken som beæret dem med sitt nærvær.

Jayden skulle til å gå bort til henne, men hun begynte å gå i hans retning. Det passet ham utmerket. Han pleide ikke å jage etter kvinner. Han kom fra gamle penger, var over gjennomsnittet høy og hadde et bra utseende. Han trengte ikke å jage noen. Kvinnene kom til ham, ikke omvendt.

Men selv om hun kom mot ham, hadde hun en aura av mystikk ved seg, og det fascinerte Jayden nok til at han fikk lyst til å snakke med henne.

«Det lyder kanskje som en klisjé, men kan jeg få spandere en drink på deg?»

Den maskerte dronningen kikket opp på ham med forførende, brune øyne. Blikket hennes føltes som et slag i mellomgulvet, og han måtte anstrenge seg for ikke å gispe etter luft.

«Nei, takk.» Hun lente seg til bardisken og så seg rundt i salen. «Jeg venter på noen.»

Skuffelsen vellet opp i ham. Men selvfølgelig var denne åpenbaringen opptatt.

«Venninnen min måtte snakke med noen ute i hallen. Hun kommer snart.»

Jayden smilte langsomt for seg selv. Hun var her med en venninne. Vel, det forandret jo alt.

«Da har jeg hellet med meg i kveld. Å få tilbringe en liten stund sammen med den vakreste kvinnen på ballet, er ikke å forakte.»

Han ventet på det innøvde nikket og den påtatte beskjedenheten som var innprentet i kvinnene fra overklassen i Royal. Men det kom ikke. Hun stirret direkte på ham som om hun prøvde å forstå hva som foregikk i hodet hans.

«Takk for komplimenten. Men halvparten av ansiktet er skjult av en maske, så hvordan i all verden kan du vite om jeg er vakker eller ikke?»

Spørsmålet var så likefrem at han måtte smile igjen. Hun var definitivt ikke opptatt av de normale reglene for et møte som dette.

«Wow», lo han og tok en ny slurk av champagnen. «Du går ikke rundt grøten.»

Hun blunket og skjøv en hårlokk bak øret. Øredobbene med rubiner og diamanter svaiet frem og tilbake. Da hun la hodet på skakke og så opp på ham, ble de brune øynene milde. «Unnskyld, det var ikke meningen å fornærme deg. Småprat er ikke min sterkeste side.»

Han viftet avvisende med hånden. «Ikke si unnskyld. Det er faktisk oppfriskende å høre noen si sin ærlige mening. Kvinner pleier ikke å gjøre det. Det gjør ting enklere når man vet hva den andre tenker.» Han rakte frem hånden. Da hun tok den, kjente han en gnist som brant gjennom håndflaten og spredte seg som en skogbrann gjennom kroppen.

«Jayden Lattimore. Også kjent som Operafantomet.»

«Jeg tenkte meg nesten det, ja, med den hvite masken over halve ansiktet.»

Han trakk på skuldrene. «Når du har vært med på nok av disse ballene, går du til slutt tom for interessante kostymer. En klassiker er enkel å ty til, og akseptabel i disse eksklusive kretsene.»

Han slapp ikke hånden hennes. Hun hadde ikke gjort noe forsøk på å trekke den til seg heller.

«Og du er?»

Hun formet lepene til en perfekt O som fikk ham til å se for seg at hun gjorde det samme under helt andre omstendigheter.

«Det er et maskeball. Hele poenget er å skjule identiteten.»

Jayden måtte smile igjen. Hvem hun enn var under den masken, så var hun kjapp og hadde en skarp tunge. To trekk han plutselig kom til var det han likte best hos en kvinne.

«Ikke vær sånn. Hvordan skal vi bli kjent med hverandre hvis du ikke forteller meg hvem du er? Jeg går på dette ballet hvert år, og jeg har aldri sett deg her før. Beklager at jeg er så betatt av den slående skjønnheten din at jeg vil vite hva du heter.»

Hun så vekk et øyeblikk, før hun møtte blikket hans igjen. Da hun gjorde det, var det et glimt av noe rampete i øynene hennes. Det fikk blodet hans til å bruse hett.

«Men hvis jeg fortalte deg det, går jeg glipp av moroa med å se deg prøve å finne ut hvem jeg er. Jeg vet ikke om jeg kan ofre det bare for å tilfredsstille nysgjerrigheten din.»

«Tro meg, min dronning, nysgjerrigheten er ikke det jeg er ute etter å tilfredsstille.» Han ventet et øyeblikk for å se hvordan hun reagerte. Han var ikke ute etter å fornærme henne. Heldigvis smilte hun bredt. «Jeg mener det. Jeg vil veldig gjerne vite hvem som skjuler seg bak den flotte masken.»

«Hvorfor det?»

«Jeg vil vite hvem du er fordi jeg vil vite hva jeg skal kalle deg når vi går herfra og kan tilbringe litt tid alene sammen.»

«Du er temmelig arrogant.»

«Selvsikker», rettet han og trakk på skuldrene. «Du har stått her en stund og har ikke gjort noen forsøk på å komme deg vekk fra meg ennå. Hvis jeg gikk deg på nervene, hadde du snudd ryggen til meg. Dessuten jakter jeg aldri på kvinner. Hvis en kvinne sier at hun ikke er interessert, går jeg videre til den neste. Hvis du ikke er interessert, kan du bare si det.»

Sånn, der hadde han kastet hansken, plassert ballen godt inne på hennes banehalvdel. Det som skjedde nå, var opp til henne.

«Der er du.» Jayden snudde seg og kjente hånden til den røde dronningen gli ut av hans. Han kjente igjen Morgan selv om hun hadde en maske over øverste del av ansiktet og en hvit parykk over det røde håret. Hun var søsteren til den beste vennen hans, og de hadde vokst opp sammen.

Han kikket over skulderen hennes og så at Vic fulgte i hælene hennes.

«Snakk om perfekt timing», sa han syrlig.

«Kan jeg få snakke litt med deg, Jayden?» Vic hadde tydeligvis ikke fått med seg sarkasmen.

«Jeg er litt opptatt, Vic. Vi kan snakkes senere.»

Vennen la en hånd på skulderen hans. «Det er viktig, Jay. Det tar bare et øyeblikk.»

Jayden sendte ham et skarpt blikk, før han snudde seg mot den røde dronningen. Dessverre var hun på vei bort sammen med Morgan.

«Se hva du har gjort», klaget han.

«Vel, du kommer ikke til å miste henne av syne med det første. Det antrekket er litt av et blikkfang.» Da Jayden stønnet, holdt Vic opp en hånd. «Bare hør på hva jeg har å si, så kan du gå tilbake til den mystiske damen din, og jeg kan gå tilbake til Aubrey.»

Jayden så hvordan øynene hans gnistret da han sa navnet til forloveden sin. Hvem kunne være sint på ham når han så så lykkelig ut? «Si det du skal si og bli ferdig med det.»

«Hvorfor er du så sur?»

Jayden snudde seg brått da han fikk øye på noe rødt i øyekroken. Men det var ikke henne. Han ble mer skuffet enn han burde bli. De hadde ikke snakket sammen i fem minutter engang, så han burde egentlig ikke bry seg. Men hjernen hadde ikke fått med seg det, og nå sto han her og prøvde å se rundt Vic for å finne henne.

«Jeg ser at du har tankene dine helt andre steder.» Da Jayden ikke svarte, smilte Vic. Han hadde kjent vennen så lenge at han visste hva som foregikk i hodet hans.

«Jeg skjønner hvorfor du ble så betatt, men nå må du høre på meg. Jeg trenger hjelp.»

«Med hva?»

«Jeg tror jeg har funnet ut hvordan jeg kan spleise Ryan og Morgan.»

«Ryan og Morgan?»

Ryan var en god venn av Jayden. Selv om han visste at Ryan var en hederlig mann, hadde han sterke meninger og en autoritær personlighet. Jayden var ikke overbevist om at det var en god idé å spleise ham med Morgan. Hun var en kvinne som gikk sine egne veier uten å bry seg om hva andre mente og tenkte.

«Kom igjen, Jayden, det er jo tydelig at de to er interessert i hverandre. Og hvis søsteren min skal innlede et forhold til noen, vil jeg helst at det er med en mann jeg vet bryr seg om henne.»

Jayden var enig i det. Han var glad i Morgan som en søster, og Ryan var en god venn. Men selv om Jayden visste at Vic bare ville søsterens beste, ante han at det lå noe mer bak.

«Han bryr seg om henne, men jeg har en følelse av at du er så lykkelig sammen med Aubrey at du vil spleise alle andre også.»

Vic nektet ikke for det, men han bare fortsatte som om Jayden ikke hadde sagt noe.

«De slåss som villkatter.»

Det stemte, tenkte Jayden. Morgan og Ryan kunne ikke være i samme rom i mer enn to sekunder før de begynte å krangle om noe. Det var ganske underholdende, men det kunne være litt slitsomt også.

«Jeg er lei av kranglingen deres», fortsatte Vic. «Og hva er galt i å ønske at folk rundt meg skal bli like lykkelig som jeg selv er?»

«Ingenting», sa Jayden. «Men hold deg unna meg og kjærlighetslivet mitt. Hva har du tenkt å gjøre?»

«Jeg skal sende Morgan en melding som hun kommer til å tro var ment for Ryan. Når hun svarer på meldingen, skal jeg be henne se bort fra den, si at den ikke var til henne. Hun kommer til å forlange en forklaring fra meg. Når hun er innen hørevidde, lar vi henne overhøre at vi snakker om hvor interessert Ryan er i henne.»

«Tror du virkelig at det kommer til å funke?»

«Det kommer til å funke.» Vic tok opp telefonen og skrev en melding.

Jayden kikket over skulderen hans og så at Morgan begynte å gå mot baren, men hun var ikke sammen med den røde dronningen. Skuffelsen var så sterk at det overrasket ham.

Han kunne late som om det bare var nysgjerrigheten som var pirret, men han visste at det ikke var bare det. Det var noe i de mørke øynene hennes som hadde fascinert ham. Og han visste at han ikke kom til å bli fornøyd før han hadde utforsket det.

«Ok, nå nærmer hun seg», sa Jayden raskt. «La oss få dette overstått.»

«Så du kan gå tilbake til kvinnen i rødt?»

«Vil du ha hjelp eller ikke?»

Vic gjorde en avvergende gest, og Jayden tømte champagneglasset. Vic ventet til Morgan var innen hørevidde før han sa: «Det er synd at Ryan ikke vil innrømme hva han føler for Morgan. Det er så tydelig at han er interessert i henne, og hvis hun hadde vært litt mer oppmerksom, ville hun ha skjønt det, hun også.»

«Det kan være vanskelig å innrømme en så sterk tiltrekning.» Jayden så i øyekroken at Morgan stoppet. Hun hadde hørt dem. «Særlig hvis du er redd for at den andre personen vil avvise deg.»

Vic nikket megetsigende til Jayden, før han fortsatte. «Ja, men det er så synd at de går glipp av muligheten.»

«Du kan ikke tvinge folk til å gjøre det som er best for dem, Vic. Ryan og Morgan kommer enten til å finne ut av dette selv, eller så gjør de det ikke. Det er ikke noe du eller noen andre kan gjøre med det.»

Morgan stoppet opp. Så snudde hun på hælen og gikk tilbake. Da hun var langt nok unna, smilte Vic fornøyd. Det så ut som om planen hans var vellykket.

«Sånn, da var det gjort. Flytt deg nå, så jeg kan fortsette med det jeg holdt på med før du avbrøt meg.»

«Vi er nesten ferdig. Vi må bare gjøre én ting til.»

Jayden satte fra seg det tomme glasset på bardisken og så på vennen med smale øyne. «Hva mener du med det?»

«Vi må finne Ryan og si det samme til ham.»

«Det føles som om vi er tilbake på barneskolen og sender lapper frem og tilbake i klasserommet.»

«Ikke vær så kynisk, Jayden. Det er kjærlighet i luften. Vi bare hjelper til litt.»

2

«Er du sikker på dette?»

Jayden holdt munn og overlot til Vic å svare Ryan. Det var tross alt planen hans.

«Ingen kjenner søsteren min bedre enn meg», sa Vic. «Hun blir irritert fordi hun er frustrert. Egentlig er hun interessert i deg. Hun tror bare ikke at det er gjensidig.»

I øyekroken så Jayden et glimt av noe rødt. Han snudde seg og så at kvinnen i rødt gikk i motsatt retning. «Unnskyld meg et øyeblikk. Det er noe jeg må gjøre», sa han til vennene og gikk etter henne med lange skritt. «Der er du. Endelig fant jeg deg.»

Hun stoppet og snudde seg mot ham. «Fant meg? Jeg var ikke klar over at jeg hadde gått meg bort.»

«Du ble borte for meg.» Hun smilte oppriktig, og han ble varm i hele kroppen. Han tok et skritt nærmere henne. «Dans med meg.»

Hun så på ham et øyeblikk. Stillheten varte så lenge at han ble redd for at hun kom til å si nei. Men så rakte hun plutselig hånden ut mot ham, og han tok den i et varsomt, men bestemt grep og trakk henne nærmere.

«Du har ikke sagt hva du heter. Hvem er du under masken, min kjære dronning?»

«Litt spenning er godt for sjelen.»

Han humret av svaret. «Jeg er nesten sikker på at det ikke er sånn ordtaket lyder.»

Hun trakk på skuldrene. «Det betyr ikke at det ikke er sant. I kveld kan vi være hvem vi vil, så det spiller ingen rolle hvem jeg egentlig er, bare hvem jeg vil være i øyeblikket.»

Han så ned på henne og følte seg litt ør. Han hadde ikke fått i seg nok alkohol til å bli beruset, så det måtte skyldes denne fristende kvinnen han hadde i favnen.

«Og hvem vil du være i dette øyeblikket?»

Hun smilte igjen, trakk ham dypere inn i nettet sitt. Han kjente at hun lokket ham inn, men kunne ikke gjøre noe for å stoppe det. Når sant skulle sies hadde han ikke lyst til å stoppe det heller.

«Kvinnen som danser med deg.»

Han strammet grepet forsiktig om henne, som om hun kunne knuse hvis han tok for hardt i. Men egentlig så han ikke på henne som skjør og tander. I blikket hennes så han et glimt av ulmende begjær, og det avslørte alt han trengte å vite om hvor mye hun kunne takle.

Nei, dette dreide seg ikke om at hun var skjør. Det dreide seg om frykt. Hans frykt. Han var redd for at hvis han var for brå og direkte, så kom han til å ødelegge stemningen. For øyeblikket danset de i en kokong for seg selv midt på dansegulvet. De var omgitt av andre kropper, men på et eller annet vis var det bare de to som svaiet frem og tilbake.

Han så ned på henne, beveget hånden langsomt fra korsryggen og opp til håret hennes.

Hun utstøtte en kurrende lyd da han lekte med håret hennes. Den lyden var så opphissende at han nesten mistet kontrollen. Tommelen hans streifet borti den ene dinglende øredobben, et glimt av is og brann, rubiner og diamanter satt sammen på en måte som gjorde det umulig å løsrive dem fra hverandre.

Det fikk ham til å se for seg dem i en lignende situasjon. Han skjøv vekk tanken og irettesatte seg selv. Han hadde nettopp møtt denne kvinnen. Det var litt urovekkende at han reagerte så sterkt på henne. Det lignet ikke ham.

«Du er den vakreste kvinnen her i kveld.»

Hun smilte opp til ham, og han stirret som hypnotisert på munnen hennes.

«Jeg danser med deg. Du trenger ikke å smigre meg lenger.»

Han la hånden mot korsryggen hennes igjen og så henne inn i øynene. «Jeg prøver ikke å smigre deg.»

«Hva prøver du på da?»

«Dette.»

Han bøyde hodet og presset leppene mot hennes. Det var et forsiktig kyss. De sto tross alt midt på dansegulvet, og han ville ikke at sladderen skulle nå tilbake til moren hans om at den yngste sønnen hennes tøyde grensene for hva som var passende oppførsel igjen. Selv om det bare var et lett kyss, ilte begjæret gjennom ham.

Han ville ha mer, og da han hørte at hun stønnet, glemte han omgivelsene og skulle til å kysse henne igjen – akkurat idet musikken stoppet og belysningen ble litt sterkere. Han hadde øynene lukket og kjente at hun trakk seg unna. Ikke bare for å avslutte dansen, men for å frigjøre seg fra grepet hans.

«Unnskyld. Jeg skulle ikke ha gjort det.»

Han rynket pannen forundret. «Hva da? Besvart kysset? Tro meg, du har ingenting å be om unnskyldning for. Jeg håper vi kan gjøre det igjen.»

Hun tok et skritt tilbake og stilte seg på respektabel avstand. Det var noe som lignet panikk i blikket hennes. «Jeg må gå.»

«Vent, gjorde jeg noe galt? Var jeg for påtrengende?»

Hun ristet på hodet og smilte skjelvende. «Du gjorde absolutt ingenting galt. Men jeg må gå nå.»

Han tok et skritt frem, men kjente en hånd på skulderen. Da han så at det var Vic som forstyrret ham igjen, utstøtte han en irritert lyd og snudde seg tilbake. Men den mystiske kvinnen var borte.

Jayden bøyde hodet, klemte tommel og pekefinger om neseryggen og prøvde å undertrykke irritasjonen. «Du har elendig timing, Vic.» Da han åpnet øynene, fikk han øye på noe som glitret på gulvet. Han bøyde seg og tok det opp og kjente det igjen med det samme. Virkelighetens Askepott hadde ikke bare flyktet fra ham, akkurat som i eventyret, men hun hadde etterlatt seg noe også.

«Hva er det?» spurte Aubrey.

«Det eneste sporet jeg har etter kvinnen i rødt.»

Vic så angrende på ham. «Jeg er lei for at jeg forstyrret deg. Jeg ville bare vise deg hvor godt planen vår virket.»

«Planen vår?» Jayden la armene i kors og skakket på hodet. «Ikke dra meg inn i dette her. Det var din plan, Vic. Jeg bare hjalp deg litt.»

Vennen trakk på skuldrene, men han var såpass fornøyd med seg selv at han ikke la merke til hvor nedfor Jayden var. Vic nikket mot et hjørne av salen, der Ryan og Morgan snakket sammen.

«Det var nesten for lett.» Vics selvtilfredshet begynte å gå Jayden på nervene. Ikke fordi han ikke ville at Morgan og Ryan skulle finne lykken sammen. Om ikke annet ville det bli slutt på den konstante kranglingen.

Men å se de to stå med hodene tett sammen, fikk ham til å tenke over sin egen situasjon.

«Jeg håper det går som du vil, Vic. Men du får klare deg på egen hånd fra nå av.»

«Hva mener du?»

Jayden gned tommelen over den store rubinen nederst på den lange øredobben, som om det var en magisk lampe som kunne oppfylle ønsket hans.

«Jeg må finne en Askepott.»