EMMY GRAYSON

Konge i baren

Oversatt av Monica Eikenes

Miniserie: Van Ambrose-slekten

Det slår gnister i salene idet kjærligheten og lidenskapen finner veien inn i slottet! Dette er del en i miniserien Van Ambrose-slekten.

Emmy Grayson skrev sin første bok om et skummelt spøkelse som sjuåring. Lidenskapen for kjærlighetsromaner våknet til live noen år senere, da hun fant et velbrukt eksemplar av Kathleen E. Woodiwissʼ roman A Rose in Winter bortgjemt i morens bokhylle. Hun bor på landsbygda i den amerikanske Midtvesten sammen med ektemannen – som også er eksmannen hennes! – den lille sønnen deres og nok dyr til å åpne egen dyrehage.

Til Mr. Grayson, min mor og min far, som enda en gang har hjulpet meg med å komme i mål.

Til redaktøren min, Charlotte.

Til de andre Harlequin-forfatterne, som gir så mye støtte og vennskap.

1

Det burde ikke være lov å være så kjekk.

Briony Smith så at Cass Morgan gikk gjennom vrimmelen av høylytte cowboyer, gårdshjelpere og turister som hoiet med på sangene til denne torsdagskveldens liveband. På kvelder som denne klarte hun sjelden å høre seg selv tenke.

Men da Cass smilte til henne – et sexy, hvitt smil mot den solbrune huden – klarte hun ikke å høre noe annet enn sine egne hjerteslag som dunket i ørene. De karamellbrune øynene hans limte seg til hennes. Hun skalv. Hver gang han så på henne, og øynene gled sakte opp og ned over kroppen hennes, ble hun overrasket over at klærne ikke smeltet under det brennhete blikket.

De sensuelle følelsene, som hadde våknet til live for en uke siden, da Cass kom inn på The Ledge og satte seg ved bardisken for første gang, gjorde henne fortumlet. I mange år hadde moren hamret det inn i henne at hun ikke trengte en mann for å overleve. Men etter hvert som Briony ble eldre, hadde hun blunket lurt og sagt at det ikke betydde at hun ikke kunne kose seg litt.

«Hvordan gikk det med forhandlingene i dag?» spurte hun idet Cass lente seg over baren. Kullsvart hår krøllet seg over kragen hans. Hun knyttet nevene for å hindre seg selv i å bøye seg over bardisken og dra fingrene gjennom de tykke, myke lokkene.

Cass skar en grimase. Helt siden han dukket opp forrige torsdag og bestilte en Old Fashioned, hadde han antydet at det var en slags forretningsavtale som hadde ført ham til Kansas. En av de andre bartenderne, Katelyn, gjettet på at det hadde noe med en resort å gjøre. Kokken Simon var overbevist om at Cass skulle åpne sin egen kvegfarm.

Briony kikket på ham i øyekroken, med mer skjulte glimt enn den åpenlyse nistirringen de andre kvinnene i Nowhere drev med. Men hun forstod dem godt. I beige bukse og en tettsittende, svart pologenser som fremhevet den muskuløse overkroppen, og med en selvsikker og nonchalant fremtoning, så han ut til å gli rett inn blant alle de skitne cowboystøvlene, slitte jeansene og flanellsskjortene som de andre innbyggerne i denne tidligere tømmerbyen kledde seg i.

«Det gikk.»

Det kryptiske svaret fikk henne til å heve et øyenbryn.

«Så en dobbel i dag?»

Han smilte igjen, og en gnist av elektrisitet gled gjennom henne.

«Bare en single.»

Hun helte den dyre, skotske whiskyen som hadde stått bak baren i flere år, opp i et glass, la til en stor isterning og rakte ham glasset. Da fingrene deres rørte ved hverandre, stivnet hun. Det frekke glimtet i øynene hans avslørte at han visste nøyaktig hvilken effekt han hadde på henne.

«Hvordan var din dag?»

Øyeblikkets magi forsvant. Dagen i dag hadde vært en helt ordinær dag. Hun hadde stått opp tidlig for å lage frokost og dra stesøstrene ut av sengen. En gang så bedårende, små tvillinger med blonde krøller, kjerubkinn og skjønne personlighetstrekk, men nå var de mer mutte tenåringer som la fra seg skittentøyet overalt i huset og besvarte Bris spørsmål med sure grynt.

Kanskje ikke så rart, siden de hadde mistet stemoren som hadde elsket dem som om de var hennes egne, til kreft for seks måneder siden – den samme sykdommen som hadde tatt livet av deres biologiske mor da de var bare tre år gamle. Legg til en deprimert far, som tilbrakte dagene foran TV-en med en ølboks i hånden, og det lille huset som en gang hadde vært fylt med latter og kjærlighet, men som nå sank sammen under tyngden av familiens sorg.

Koselig.

«Briony?»

Cassʼ stemme brakte henne ut av melankolien. Hun elsket måten han uttalte navnet hennes på – hver stavelse rullet ut av tungen hans i en eksotisk aksent.

«Beklager.» Hun smilte kort. «Den var grei.»

De fleste godtok det svaret og gravde ikke mer, enten av høflighet eller manglende interesse. Men Cass stirret på henne, med spørsmål i blikket. Brionys smil falmet.

«Hva er det?»

«Du er som en åpen bok.»

Hun rynket pannen. «Jaså?»

Han lente seg over baren. Den slitte bardisken skilte dem fortsatt. Det eneste hun behøvde å gjøre for å holde på avstanden mellom dem, var å lene seg tilbake.

Men hun gjorde ikke det. Nei, hun sto bare urørlig mens han la en finger på den raskt bankende pulsåren på halsen hennes. Det var fascinerende at bare ett lite fingerstrøk kunne tenne henne slik, tenkte hun febrilsk mens blodet suste for ørene hennes. Dette var første gang han rørte ved henne, med bare én liten finger, og hun følte seg likevel som en elskovssyk tenåringsjente.

«Pulsåren i halsen din. Tungen som smyger seg ut mellom leppene.» På tross av at volumet hadde blitt skrudd opp idet bandet begynte å spille en høylytt versjon av den nyeste countrylåten, omsluttet ordene hans henne – som forførende magi. Øynene hans gled ned til munnen hennes. En pirrende kribling gled gjennom henne og fikk henne til å bøye ansiktet nærmere hans, før fornuften rykket henne tilbake til virkeligheten. Hadde hun faktisk vurdert å kysse en kunde? En sannsynligvis søkkrik og svært tiltrekkende kunde som kunne reise herfra når som helst?

Hun grep forfjamset et av glassene hun hadde satt til tørk, tok et steg bakover fra disken og tørket glasset med et håndkle.

«Har det skjedd noe med søstrene dine? Eller stefaren din?»

Hun knep leppene sammen. Han hadde overhørt en av telefonsamtalene hennes med Trey dagen før. Han hadde ikke stilt spørsmål, men han hadde hørt nok til å forstå at Trey hadde skaffet dem en enorm regning som hun fremdeles ikke hadde noen anelse om hvordan de skulle klare å betale.

«Kanskje det var den høflige versjonen av ʼJeg har hatt en drittdag, og jeg vil ikke snakke om det.ʼ»

Da hun kikket opp igjen, kunne hun se at Cassʼ intense blikk hadde blitt erstattet med empati. Det sank i magen hennes. Alle i Nowhere kjente til historien hennes, og så på henne med medfølende smil og sørgmodige øyne. Og ikke kunne de se på henne på noen annen måte heller, siden hun hadde måttet dra den stupfulle stefaren, som hadde støttet seg til henne og hulket navnet til moren hennes om og om igjen, ut av The Ledge uken før Cass kom.

Selv om hun lengtet etter å ta imot den hjelpen naboene tilbød henne, var det ikke verdt den skammen som ville komme når de fikk se hvor ille det virkelig var hjemme hos dem. Børen ved å være enslig forsørger for tre ødelagte mennesker hadde vist seg å være nesten mer enn hun kunne bære. Hun hatet mørket Trey hadde sunket ned i, hatet apatien stesøstrene hadde trukket seg inn i som beskyttelse mot verdens grusomheter.

Men de er ikke de eneste, tenkte hun nedslått. Selv om hun prøvde å opprettholde en smilende fasade foran Trey og jentene, hadde hun også trukket seg tilbake. Hun hadde alltid levd i utkanten av den verdenen som hadde blitt skapt gjennom ekteskapet mellom moren hennes og Trey, og limt på seg en maske foran moren, slik at Marie aldri ville forstå hvor stor avstand det virkelig var mellom ektemannen og datteren hennes. Noen ganger, når Briony virkelig gikk inn for det, kunne hun nesten føle at de faktisk var en ordentlig familie.

Nå ville hun ikke engang være en del av det.

Hun skar en grimase. Bare tanken ga henne dårlig samvittighet.

Hun så bort fra Cass. Hun ville ikke ha medfølelse fra naboene, og spesielt ikke fra ham. Hun ville bare ha lett flørting og en sjanse til å late som om hun kanskje, bare en liten stund, kunne drømme om et eventyr … og ikke det marerittet livet hennes hadde endt opp som.

«Du kan snakke med meg, Briony.»

Ordene, som lød forførende og silkemyke, ble hengende i luften. Hun åpnet munnen. Hvordan ville det være å betro seg til noen, spesielt en som Cass, som så på henne som om han virkelig så henne, og ikke bare den personen hun presenterte for resten av verden?

Justin Lee og søsteren Michelle, som begge sang og skrålte, kom bort til baren.

«Bri!» ropte Justin. «Er ikke du et syn for såre øyne.»

«Jeg er overrasket over at du kan se noe som helst», svarte hun ertende.

«To til?»

«Kommer du deg hjem?»

«Jeg går i kveld.» Justin klappet Michelle på skulderen, og hun himlet med øynene. «Min søte lillesøster lar meg sove på sofaen hennes.»

Briony nikket til Cass.

«Straks tilbake.»

Da hun gikk sin vei, følte hun at Cassʼ øyne boret seg inn i ryggen hennes. Den harmløse flørtingen hadde med ett blitt mye dypere. Hun visste ikke hvordan hun skulle forholde seg til det, eller til ham, for den saks skyld. Det at hun nesten hadde gitt etter og betrodd seg til ham, gjorde henne en anelse bekymret.

Kanskje hun bare var sliten. Ja, sliten og ensom. Ellers ville hun ikke ha oppført seg slik.

For helt ærlig, tenkte hun da hun kastet enda et kort blikk på den mørke profilen hans – hva visste hun egentlig om ham?

*

Cassius Morgan Adama, prins av Tulay, så den kommende konen helle øl opp i to frostede glass. Skjebnen hadde ikke bare skjenket ham et middel for endelig å gjøre opp uretten som hadde blitt begått mot familien hans, men også et slående vakkert instrument for å nå det målet.

Han hadde sett bilder av henne. Ingen hadde ytt de flammende, røde lokkene, de smaragdgrønne øynene eller de skarpe kinnbeina rettferdighet. Kroppen var lang og smidig, og armene slanke, men muskuløse etter å ha båret brett og kasser rundt i baren.

Men det som hadde fascinert ham mest, var smilet hennes. Da han først kom inn i det mørke lokalet til The Ledge klokken tre om ettermiddagen forrige torsdag, hadde Briony snudd seg mot ham, smilt blidt og høflig, men bestemt sagt: «Beklager, sir, men vi åpner ikke før klokken fire. Jeg vil gjerne servere deg da.»

Når var forrige gang han ikke hadde blitt gjenkjent? Smisket med? Det korte glimtet av irritasjon hadde forsvunnet, og blitt erstattet med en uventet forventning og spenning. Han hadde ikke tenkt å avsløre hvem han var til Briony – ikke enda – men han hadde ikke trodd at det ville være så behagelig å være anonym en liten stund.

Brionys småfrekke sjarm kom i tillegg til den fysiske skjønnheten. Da han gikk inn for dette oppdraget, hadde han visst at det var en risiko ved det å gifte seg med en ukjent kvinne. Hun kunne være bitter, uintelligent eller ondskapsfull; han hadde gått ut med så mange kvinner at han hadde erfaring med alle typer negative personlighetstrekk.

Men Briony var ingen av delene. Med tanke på hvor enkelt hun håndterte de store gruppene som strømmet inn i baren, og de noen ganger ufine og stupfulle gjestene, var Briony alt annet enn underdanig. Men hun fikk aldri noen til å føle seg liten eller dum. Hun gjorde bare jobben sin.

Han ble fylt av lettelse. Ja, hun ville bli en utmerket kone og prinsesse. En kvinne folket hans kunne se opp til og følge.

Han var dessverre ikke den eneste mannen som var fascinert av henne. Når han så det elskovssyke blikket til den berusede Justin, forstod han at også den mannen var tiltrukket av den varme utstrålingen hennes.

Den, pluss andre attributter, tenkte han syrlig da han så at Justins øyne gled ned mot Brionys bryster. Fingrene hans strammet seg rundt whiskyglasset. Hvis den klovnen hadde visst hvem han var, eller hvem Briony var, ville han ha snudd seg bort fra den smekre kroppen hennes og stukket derfra før Cass rakk å låse ham inn i en fengselscelle.

Rolig nå. Dette var USA, ikke Tulay. Og selv om det frustrerte ham å se den idioten nistirre på Brionys lekre ende i tettsittende jeans, hadde han ingen planer om å synke så lavt som den kommende svigerfaren hans, kongen av Linnaea, så ofte hadde sunket. Mannen var en tyrann, som faren hans før ham. Sønnen hans, tronarvingen Alaric Van Ambrose, var ikke den despoten faren hans hadde vært i sine yngre dager. Men prinsen av Linnaea hadde likevel et hjerte av is.

Hva ville Briony tenke når hun fikk møte halvbroren og faren for første gang? To menn som ikke kunne vært mer ulike henne på de aller fleste områder, og som Briony ikke visste om at eksisterte. Moren hadde skjult alt om den kongelige bakgrunnen sin for henne.

Han smilte svakt. Han skulle så gjerne ha møtt kvinnen som trosset kong Daxon Van Ambrose før hun døde. Men når han så hvor smidig Briony håndterte kunder som ble litt høylytte, forstod han at den nylig avdøde Marie Smith, eller Carmichael før hun gikk i skjul for den tidligere elskeren, hadde lært datteren mye.

Han lot som han ikke fikk med seg at Brionys grønne øyne gled bort mot ham mens hun tørket over bardisken. I samme øyeblikk som han fikk høre om Brionys eksistens, hadde han bestemt seg for å gifte seg med kvinnen som kunne skaffe ham både hevn og frelse. Det var skjebnen hans.

Men var Briony klar til å akseptere sin skjebne? Det var et annet spørsmål …

2

Briony lukket døren til The Ledge bak de siste gjestene og sukket så høyt at det ga gjenlyd i det tomme lokalet. Paret hadde holdt ut til langt over stengetid klokken elleve. Hun kikket ned på telefonen og sukket igjen.

Nesten midnatt. Og hun måtte få tvillingene opp klokken seks.

«Du er snillere enn det jeg er.»

Briony spant rundt med telefonen hevet. Cass beveget seg med lynets hastighet, og la en arm rundt midjen hennes og trakk henne tett inntil seg mens han grep håndleddet hennes og hindret slaget.

«Ikke den hilsenen jeg hadde håpet på», sa han med et skjevt glis.

«Hvorfor snek du deg innpå meg?» spurte hun. I brøkdelen av et sekund hadde kroppen hennes gått fra forskremt til opphisset. Vanskelig å ikke bli litt tent når hun kunne føle de sterke musklene i overkroppen hans presse seg mot brystene hennes.

«Jeg trodde du så meg. Jeg satt bak i hjørnet.»

Hun så mot der han pekte, mot båsen i hjørnet, som var innhyllet i skygger. Så ristet hun på hodet.

Hun hadde blitt mer skuffet enn hun burde ha blitt da hun snudde seg og så at Cassʼ barstol var tom. Men hun hadde bare fokusert på å skjenke drinker i stedet for på karamellbrune øyne som gjorde henne mo i knærne.

Cass slapp henne sakte, før han tok et steg bakover. Hun svaiet forover før hun fikk samlet seg. Hva feilte det henne? Hun hadde jo aldri reagert slik på en mann før.

«Jeg så at du var den siste her.» Stemmen hans var hard som stål, som om han var sint på hennes vegne. Tanken gjorde henne varm om hjertet. Når var sist gang noen brydde seg om henne?

Det måtte være mens moren levde, innså hun nedtrykt.

Hun svelget bort klumpen i halsen.

«Gus, altså eieren, pleier vanligvis å stenge for kvelden», sa hun. «Men konen hans har nettopp født, og siden hun ikke sover så godt, sa jeg at han kunne dra hjem.» Hun nikket ut mot den snødekkede prærien utenfor vinduene. «Vi bor heller ikke i en farlig by.»

«Du kan aldri vite hvordan faren kan se ut.» Slik Cass så på henne, fikk hun følelsen av at den største trusselen sto mindre enn én meter unna henne. Han var kanskje ikke direkte farlig, tenkte hun – i hvert fall ikke fysisk sett. Men han fremsto som en mann som kunne få henne til å gi slipp på alle hemninger og gjøre noe lite gjennomtenkt og spontant.

«Uansett», fortsatte han. «Jeg tenkte jeg kunne hjelpe deg litt.»

Hun rynket pannen. «Hva?»

Han gestikulerte mot de skitne glassene som sto oppstilt på bardisken og søppelsekkene foran døren.

Øynene hennes gled fra den svarte pologenseren som satt som støpt på de brede skuldrene, og ned over den beige buksen og skinnskoene. Antrekket hans kostet sikkert minst like mye som hun tjente på en uke. Han var dessuten en svært mystisk, meget velstående forretningsmann. Hvorfor i all verden tilbød han seg å hjelpe en enkel bartender?

Før hun rakk å svare, tok han et skritt forover og tok hånden hennes. Hun gispet forsiktig da han løftet hånden hennes opp mot leppene sine, men stoppet like før de rørte ved hverandre.

«Jeg har inntrykk av at du er flink til å ta vare på andre.» Kunne han føle hvordan hun skalv idet han kysset henne lett på knoken? «Men jeg vil gjerne hjelpe, Briony. La meg få lov.»

Det enkle ønsket, kombinert med måten navnet hennes gled over tungen hans på, fikk forsvarsverkene hennes til å gi etter. Hun burde stille spørsmål ved oppmerksomheten han viste henne.

Bare ikke enda.

Hun ville nyte den fantasien han tilbød henne, selv om det bare var for en kveld.

«Er du alltid så overbevisende, Mr. Morgan?»

Øynene hans gnistret mot henne. «Når jeg ser noe jeg vil ha, er jeg nådeløs.»

Hun blunket, og hjertet hoppet over et slag. Ville han ha henne? En mann med hans utseende og åpenbare rikdom kunne få hvem som helst. Men måten han stirret på henne på, med brennhete, karamellbrune øyne, talte for seg selv.

Hva ville hun si om han bare ville ha en liten flørt? Kroppen hennes la ikke skjul på hva den ville, med hamrende puls og blod som suste for ørene. Men hun var ikke bare fysisk tiltrukket av denne mannen. Nei, han hadde også vekket til live noe mer, følelser som hun – selv om hun fremdeles var en jomfru – var rimelig sikker på at hun ville streve med å holde borte fra et rent fysisk forhold.

«Ok.» Hun trakk hånden rolig til seg og fokuserte på de litt tryggere temaene. «Stoler oppå bordene ville vært til stor hjelp. Og søppelet skal i søppeldunkene utenfor.»

Det skjeve smilet hans fortalte henne at den autoritære tonen hennes ikke skjulte hvilken effekt han hadde på henne.

«Ja, frue.»

Sammen fikk de ryddet lokalet i rekordfart, med rolig jazzmusikk på radioen i bakgrunnen. Tretti minutter senere var baren gullende ren. Hun så fornøyd på de nyvaskede gulvene og de skinnende glassene.

«Jeg kan ikke begripe at vi fikk gjort alt dette så fort.»

«Vi er et godt team.»

Hun så ned for å skjule rødmen. «Trolig ikke det du hadde forventet å gjøre på denne reisen.»

Før han rakk å svare, gled de myke tonene av klassisk musikk gjennom høyttalerne. Briony smilte.

«Jeg elsker denne balladen.»

I neste øyeblikk fylte en kvinnes hese stemme barlokalet, og ordene hun sang fortalte en eventyrlig historie om kjærlighet og magi.

Cassʼ øyne glødet, og han tok et rolig, bestemt steg mot henne. Hun burde løpe sin vei, før hun gjorde noe dumt som å la ham ta på henne. Før hun lot seg fortape i den fantasien som hadde drevet henne til vanvidd hele den siste uken.

Men hun løp ikke. Nei, hun lot ham legge en arm rundt midjen hennes enda en gang, mens hun lente seg nærmere den sterke, muskuløse mannskroppen. Han tok den andre hånden hennes, og solbrune fingre ble flettet sammen med hennes. Intimiteten gjorde henne åndeløs.

Den andre hånden hans la seg på korsryggen hennes, og de begynte rolig å svaie til rytmen fra musikken. Da han bøyde seg ned og la pannen sin mot hennes, begynte verden å spinne. Fingrene hans gled varsomt opp og ned over ryggraden hennes, og hun bøyde seg enda nærmere ham. En deilig, forførende kribling gled gjennom kroppen. Vissheten om at hun påvirket ham ga henne mot til å stryke hånden fra skulderen hans og inn til halsgropen. Hete strømmet ut av kroppen hans, og hun kjente at musklene hans spente seg under fingrene hennes.

Hun lukket øynene, og med ett var hele bildet klart for henne. Hun hadde aldri forestilt seg at den første mannen hun elsket med, skulle være en hun bare hadde kjent en kort stund. Hun hadde drømt om at den første gangen skulle være med en mann hun elsket, og som også elsket henne dypt. Selv om hun utvilsomt hadde sterke følelser for Cass, hadde hun ikke kjent ham lenge nok til at det kunne være kjærlighet.

Hva skulle hun svare om Cass spurte om hun ville være sammen med ham i natt? Var det verdt å si nei til ham for å kunne holde fast ved drømmen?

Hun åpnet øynene da sangen svant hen, og de eneste lydene hun da kunne høre, var begges pusting og hennes eget hjerte som banket. Med kroppen hans presset til hennes, og heten hans som strømmet gjennom klærne hennes, var den gamle drømmen bare en svak gnist i sammenligning med de sensuelle løftene hun så i øynene hans.

Kyss meg.

Blikkene deres møttes. Flammer sprakte mellom dem. Øynene hans glødet, og munnviken hans smøg seg svakt oppover.

«Vil du ha en drink?»

Hun lo. «Baren er stengt, sir.»

Han slapp henne, gikk bort til bardisken, rundet den og plukket med seg et rent glass. Vanligvis hatet hun å se andre på hennes plass. Men mens hun så at han studerte flaskene på hyllen, ble hun fylt med en behagelig ro. Det å være sammen med ham, senke forsvarsverkene og åpne seg for ham, føltes riktig.

Hun gikk nysgjerrig nærmere.

«Hva lager du?»

«Det er en overraskelse.»

Hun prøvde å kikke da han bøyde seg ned og plukket noe ut av minikjøleskapet, men synet av den velformede baken hans distraherte henne. Han rettet seg opp og vendte tilbake til den hemmelighetsfulle miksingen.

«Pour vous, mademoiselle», sa han da han litt senere snudde seg og satte et glass foran henne. Hun løftet det opp og sniffet, og inhalerte den deilige blandingen av brandy og muskat.

«Jeg kan ikke huske forrige gang jeg drakk en cocktail.» Hun tok en slurk, lukket øynene og sukket tilfreds da den fløtemyke, sjokoladeaktige drinken gled over tungen. «Hva er dette?» spurte hun da hun åpnet øynene.

Cass smilte. «En Brandy Alexander.»

«Tusen takk, Cass.» Hun studerte den revne muskaten som lå på den skummende overflaten på drinken. En drink burde ikke ha noen stor betydning.

Men den hadde det. Mellom det å jobbe doble skift og lage mat, rengjøre huset og passe på at stefamilien hadde det bra, kunne hun ikke huske forrige gang noen hadde gjort noe bare for henne.

Varme fingertupper rørte ved kinnene hennes. Hodet rykket opp idet Cass skjøv en hårlokk bak øret hennes – en øm gest som hun lente seg inn i før hun rakk å tenke over det.

«Du fremstår som en kvinne som tar vare på alle. Men …» hvisket han da han bøyde seg frem, og leppene hans var bare en millimeter fra hennes, « … hvem tar vare på deg, Briony?»

Jeg.

I brøkdelen av et sekund følte hun seg fanget mellom to verdener. Mellom håpløs ensomhet og et så intenst begjær at hele kroppen verket.

Cass så hardt på henne.

«Som jeg trodde.»

Hun spratt bakover, og prøvde å dekke over den brå bevegelsen med en lang slurk av drinken.

«Jeg er ganske flink til å ta vare på meg selv», sa hun lett.

«Det er du.»

«Og i kveld laget du en drink til meg.» Hun smilte takknemlig til ham, prøvde å finne tilbake til den flørtende tonen mellom dem. «Etter et langt skift, ser jeg på det som å bli tatt vare på.»

Blikket hans ble skarpere. Hun fikk plutselig følelsen av at det måtte være slik det føltes å stå ovenfor et rovdyr.

Ikke vær så melodramatisk.

Hun klarte likevel ikke å kvitte seg med fornemmelsen av at noe var feil. Det var ikke bare den lave selvtilliten hennes som snakket. Hva gjorde en så velstående og sofistikert mann som Cass i Nowhere i Kansas? Hvorfor var han så interessert i henne? Og hva visste hun egentlig om ham, annet enn at han kom fra et land ved Middelhavet og at han likte fancy drinker?

Cass bøyde seg litt nærmere, så nær at hun kunne se mørke flekker i øynene hans. Det fikk dem til å glitre på en måte som var både urovekkende og erotisk.

«Hva om jeg kan hjelpe deg, Briony?»

«Hva?» utbrøt hun.

«Ikke bare deg», fortsatte han, som om de hadde en helt ordinær samtale. «Men også stefaren og stesøstrene dine.»

«I bytte mot hva?» spurte hun kjølig. «For det høres ut som du har tenkt å tilby meg å være elskerinnen din eller noe slikt.»

Intensiteten som hadde lagt seg over Cass, ble dypere, og hun så at sinne blusset opp i de karamellbrune øynene.

«Jeg ville aldri nedverdiget deg på den måten.» Hennes egen irritasjon forsvant like raskt som den hadde oppstått.

«Ok, så hva er det du foreslår?»

«Hva vet du om faren din?»

Det brå temaskiftet gjorde henne forvirret.

«Faren min?»

«Ja.»

Et gammelt, levende og bittert minne steg frem. Den ene gangen hun kunne huske at moren hadde hevet stemmen mot henne. Hun var ti år gammel, og hun hadde spurt moren om faren på grunn av en skoleoppgave.

Det er ingenting å fortelle, hadde moren svart med et overdrevent bredt og vennlig smil.

Men …

Glem det, Briony. Han har aldri vært, og vil aldri bli, en del av livet vårt.

På den tiden hadde hun oppfattet emosjonen i morens stemme som raseri. Det at moren ikke hadde villet snakke, hadde såret henne og skapt en dyp kløft mellom dem. Selv om de hadde kommet seg over det, hadde den samtalen ligget og lurt i bakgrunnen i mange år. Først da moren ble syk, hadde Briony innsett at hun hadde holdt moren på avstand for å beskytte seg mot sårheten ved det å ikke kjenne til den delen av historien hennes. Erkjennelsen hadde kommet tidsnok til at hun og moren kunne ha en åpenhjertig samtale – en som ikke hadde resultert i at hun fikk vite hvem faren var, men som hadde ført henne og moren nærmere hverandre enn de hadde vært på mange år.

Men mens Briony nå gjenskapte det opprinnelige minnet, med den emosjonelle modenheten til en voksen kvinne, gikk det opp et lys for henne: Moren hadde vært redd. Det var frykt, og ikke sinne, som hadde fått moren til å heve stemmen mot henne.

Hun rynket pannen.

«Hva har den biologiske faren min med dette å gjøre?»

Cass smilte igjen, men denne gangen med et selvtilfreds og følelsesløst uttrykk som gjorde henne kald innvendig. Hun blunket, og det var borte. Hadde det bare vært innbilning?

«Faren din har alt med det jeg har tenkt å foreslå, å gjøre.» Han strakte seg over bardisken og dro til seg en svart stresskoffert. Han åpnet den, trakk ut en mappe og skjøv den over til henne. Den var merket med «Van Ambrose» i svarte, tykke bokstaver.

Hun svelget. Intuisjonen fortalte henne at det som var i denne mappen, hadde makt til å endre livet hennes.

Morens aversjon mot å snakke om den biologiske faren hennes hadde etterlatt seg et tomrom i Briony. Da moren giftet seg med Trey og ønsket tvillingdøtrene hans, Stacy og Ella, velkommen inn i familien, hadde tomheten i henne blitt enda sterkere. Trey hadde vært vennlig, men følelsesmessig sett hadde han holdt stedatteren på armlengdes avstand. Første gang han ga henne en spontan klem, var da hun kom hjem fra skolen med et nattbord som hun hadde laget til bursdagen hans på sløyden. Da hun overhørte moren og Trey krangle om at han var for lite engasjert i Brionys liv, hadde hun gått enda hardere inn for å vise moren at alt var helt fint – hun og Trey gikk helt suverent overens.

Tvillingene hadde vært litt bedre. De hadde overnattingsselskap på rommet hennes og ble ofte med henne på shoppingturer før hun dro til Missoula for å gå på college. Da hun kom hjem for å ta seg av den syke moren, hadde Stacy og Ella blitt glade for å se henne.

Men nå … nå var det ingenting meningsfylt igjen i livet hennes. Ingenting annet enn farens virkelige identitet.

Med skjelvende hender åpnet hun konvolutten. Hun dro ut noen bilder. Etter noen sekunder forstod hun at hun så på bilder av moren sin.

Tårer vellet frem fra bak øyelokkene. Morens lange, røde hår og glatte hud viste at bildene måtte være minst tjue år gamle. På alle bildene var hun sammen med en mann som så ut til å være i midten eller slutten av førtiårene. Med sølvgrått hår, ørneaktige ansiktstrekk, et selvtilfreds smil og en smidig kropp som var kledd i en eksklusivt utseende dress, fremsto han som en sterk, mektig og noe arrogant mann.

Men på de få bildene der han så ned på moren hennes, og hadde lagt armen kjærlig rundt Maries midje, virket uttrykket hans litt mykere.

Briony så nærmere på ham. Øynene hans var grønne. En skinnende, skarp og nesten unaturlig grønnyanse. Hun visste, uten et fnugg av tvil, at hun endelig så på et bilde av faren sin.

Det føltes som om tiden sto stille. Hun gled en finger over ansiktet hans, og lot en overveldende glede strømme gjennom henne da hun tok inn over seg den samme øyefargen, den samme spisse haken. Hun og moren hadde hatt den samme rødfargen på håret, men hver gang hun hadde sett et bilde av de to sammen og lagt merke til forskjellene i ansiktene deres, hadde det vært enda en påminnelse om det hun manglet i livet sitt.

Hvorfor ville du ikke fortelle meg det, mamma?

Forvirring visket ut den intense lykkefølelsen, og hun så bort på Cass. Denne mannen – en fremmed – visste mer om fortiden hennes enn hun selv gjorde.

Hun la bildene til side, strakte hånden ned i konvolutten igjen og trakk ut noen ark. Hele morens liv lå i hendene hennes: fødselsattesten fra da hun fødte Briony i Kansas City, vitnemålet fra college, arbeidskontrakten fra da hun fikk jobb som lærer på barneskolen i Nowhere, skjøtet til huset deres, vigselsattesten fra da hun giftet seg med Trey.

Det siste papiret fikk nye tårer til å sprette frem. Morens dødsattest.

Hun kikket sakte opp på Cass. «Hvordan har du fått tak i alt dette? Hvem er du?»

«Halvbroren din samlet alt i denne mappen. Han og faren din ga den til meg i forrige måned.»

Hjørnene på bildene krøllet seg da fingrene hennes strammet grepet. «Du har møtt dem? Jeg har en halvbror?»

«Ja, og ja.»

«Hva heter halvbroren min?» hvisket hun.

«Alaric Van Ambrose.»

«Alaric.» Hun la papirene fra seg, løftet opp drinken og tømte i seg halve innholdet. Den brennende fornemmelsen fra cocktailen fjernet litt av virvaret i henne. Hun hadde en bror. En far. En familie. Hvorfor hadde de aldri møttes? Hadde ikke faren villet ha henne?

«Hvor lenge har de visst om meg?»

«Faren din fikk vite om deg i forrige måned. Halvbroren din fant trolig ut om deg mens han gjorde undersøkelsene sine, så ikke så mye lenger.»

Hun sukket lettet. Hvis faren hadde visst om henne hele tiden og ikke prøvd å finne henne, ville smerten ha vært uutholdelig.

«Hvor er de?»

«I Linnaea.»

Hun rynket pannen. «Linnaea?»

«Det er et lite land som ligger ved kysten av Nordsjøen, mellom Belgia og Nederland.»

Hun hørte stoltheten i stemmen hans.

«Du kommer derfra.»

Cass blunket overrasket, før han igjen iførte seg den følelsesløse masken. «Opprinnelig, ja. Jeg har bodd i Tulay siden jeg var åtte.»

«Og hvor er Tulay?»

«Tulay er et lite fyrstedømme som ligger ved kysten mellom Spania og Frankrike.»

«Jaha. Kanskje du kan tegne et kart over alle disse ukjente stedene for meg en gang.» Hun skar en grimase. «Beklager. Det var frekt av meg. Jeg er bare … dette er mye å ta innover seg.»

Cass lente seg frem, grep hånden hennes og la fingrene sine rundt hennes. Til å begynne med sto hun imot. Men da hun igjen så ned på bildene og papirene som lå strødd ut over bardisken, sukket hun.

«Ok», sa hun. «Så faren min ga deg alt dette?»

Nølingen var så kort at det bare var så vidt hun oppfattet den. «Ja.»

Den tidligere skepsisen vendte tilbake. Cass var ikke helt ærlig med henne. «Hvorfor?»

«Fordi han trenger din hjelp.»

«Min hjelp?» gjentok hun.

Han rakte henne en ny konvolutt. Denne var laget av tykt, kremfarget papir og hadde et emblem med en nøkkel og et sverd i kryss over en krone i rød forseglingsvoks på baksiden.

«Linnaeas kongelige segl.»

Hun stivnet. «Kongelige segl?»

«Faren din er kong Daxon Van Ambrose av Linnaea. Moren din var elskerinnen hans sommeren etter at hun hadde studert på Oxford.»

Latteren boblet opp i henne. Når hun først begynte å le, klarte hun ikke å slutte, og hun lo så hardt at hun måtte tørke tårer bort fra øyekroken. Hele tiden så Cass urørlig på henne, men hun ga blaffen. Han hadde virkelig gjort seg flid med denne gjennomtenkte og detaljerte, men også ekstremt ondskapsfulle, spøken.

«Hvem fikk deg til å gjøre dette?» spurte hun til slutt. «Var det Gus? Eller Simon, kanskje?»

«Nei, Briony. Jeg kan forsikre deg om at alt dette er ekte.»

Hun holdt opp et av bildene av moren. «Så faren min hersker over et fyrstedømme jeg aldri har hørt om …»

«Land. Han er konge, så Linnaea er et land. Tulay er et fyrstedømme som blir ledet av en prins.»

Hun viftet avbrytelsen hans bort. «Så min mystiske bror er en prins, mens jeg … er hva da? En prinsesse? Arving til et vakkert slott?»

Cass sukket. Den godmodige fleipingen hennes ble raskt erstattet med indignasjon over at han kunne komme med en så syk spøk.

«Det høres utrolig ut, jeg vet det …»

«Nei», sa hun før hun helte i seg resten av cocktailen og satte glasset hardt på bardisken. «Det høres ut som den styggeste spøken jeg noensinne har blitt utsatt for. Jeg lurer veldig på hvem som ga deg bildene av moren min.» Hun holdt opp et annet bilde av moren og den eldre mannen, arm i arm foran Eiffeltårnet. «Dette er virkelig imponerende Photoshop-arbeid.»

Cassʼ øyne glødet olmt. Det gikk kaldt nedover ryggen hennes.

«Dette er ingen spøk.» Stemmen var like iskald som vintervindene på prærien utenfor. «Tusenvis av mennesker er avhengige av oss.»

«Av oss?» gjentok hun. «Hvem er du? Er navnet ditt virkelig Cass?»

«Ja. En forkortelse for Cassius Morgan Adama, prins av Tulay.»

Hånden hennes gled tilbake til glasset. Kanskje han var mentalt forstyrret og virkelig trodde på det han sa. Det kunne i hvert fall forklare hvorfor han hørtes så overbevisende ut.

«Landet Linnaea er i stor økonomisk knipe. Hvis du takker ja til forslaget mitt, kan du hjelpe dem, og jeg kan hjelpe familien din.»

Hun så lenge på ham. Han fremsto ikke som ustabil. Men hvordan kunne noe av dette være sant? Små jenter drømte om å være hemmelige prinsesser som en dag ble reddet av deres helt egen Drømmeprins.

Men dette var virkeligheten. En virkelighet der fedre forsvant og mødre døde og stefamilier behandlet deg som dritt.

«Greit. Du skal få snakke ferdig. Nøyaktig hva er det du foreslår?»

Cass bøyde seg ned, før han rettet seg opp og la en blå fløyelseske på disken. Briony gjorde store øyne, og hjertet begynte å hamre.

Han åpnet lokket, og en slående vakker diamant, som var omkranset av safirer og satt på et antikt sølvbånd, kom til syne. Hun visste ikke hvor lenge hun stirret på ringen før hun løftet hodet og møtte Cassʼ blikk. I øynene hans så hun igjen den fornøyde rovdyrgnisten – som om han nettopp hadde fanget byttet sitt.

«Ekteskap.»