MAYA BLAKE

Forbudt kjemi

Oversatt av Ida Brox Hunter

Miniserie: Singel og milliardær

En sprakende kjemi som får uventede konsekvenser – og en gjenforening som snur livet opp ned for all fremtid. Dette er del en i miniserien Singel og milliardær.

Maya Blakes drøm om å bli forfatter ble til da hun kom over sin første kjærlighetsroman som trettenåring. Ikke visste hun at drømmen skulle gå i oppfyllelse! Klyper hun seg fortsatt i armen for å sjekke at hun ikke drømmer? Ja visst!

Til Naana, min kjære storesøster. Denne er også tilegnet deg. Nå, over førti bøker senere, ville jeg aldri levd ut denne drømmen hvis ikke du hadde lånt meg de første Harlequin-bøkene.

1

«Unnskyld meg, sir, elleve-avtalen din er her allerede.»

Atu Quayson så opp fra plantegningene og smalnet blikket mot den personlige assistenten som sto og skalv i døråpningen. Han så seg nødt til å erstatte henne. Hun var altfor sjenert og skvetten til å overleve dette brutale og krevende arbeidsmiljøet som han selv trivdes så godt i.

Han var en dreven mann og en krevende sjef. Noen omtalte ham som vrang, andre som en arrogant bølle. Muligens stemte det. Atu anså seg simpelthen som et produkt av sin egen oppdragelse.

«Jeg har ingen avtaler klokken elleve», sa han bryskt.

Han pugget ofte timeplanen sin for å kunne være fleksibel, i tilfelle nye muligheter presenterte seg eller moren hans blandet seg inn. Han husket å ha ryddet timeplanen frem til lunsjmøtet med arkitektene sine, et møte de holdt annenhver onsdag. Et raskt blikk på armbåndsuret bekreftet at møtet ennå var en time unna.

Julie, eller Janet, eller hva enn hun het, sperret opp øynene. «Beklager, sir, men hun insisterer på å treffe deg.»

«Ga denne personen deg et navn eller en grunn til at hun føler seg berettiget til å treffe meg?» Han la ikke skjul på misnøyen.

Assistenten fiklet nervøst med hendene. «Hun sa du visste hva det dreide seg om. Og hun heter …» Hun kremtet, livredd for å uttale navnet. «Hun heter Amelie Hayford, sir.»

Atu satte seg brått opp mens den ubehagelige magefølelsen bredde seg ut i hele kroppen hans. Uønskede minner kom strømmende tilbake.

Hjertet hans slo hardt mot ribbeina, og hvert slag bar ekkoet av etternavnet ingen i familien hans våget å uttale. Ikke med mindre det var helt nødvendig, eller en påminnelse om å holde kursen.

Om å holde liv i hevnens flamme; den som holdt faren hans i live, selv nå som han ifølge legene lå for døden.

Våget hun virkelig å komme?

Hvorfor ble hun ikke stanset av sikkerhetsvaktene?

Det var ikke uten grunn at han jobbet fra øverste etasje på hotellet sitt, midt i hjertet av Accra. Det var nemlig for at tilfeldige bekjente, uønskede gjester og spyttslikkere ikke skulle stikke innom uten forvarsel.

Han anstrengte seg for ikke å la anspentheten få overtaket. Det gagnet ham ikke å vise følelsene som sydet like under overflaten på huden hans.

Følelser hadde revet familien hans i stykker. Sykelig besettelse og forbudt kjærlighet hadde flerret gjennom den. Sykdommen hadde infisert alt han holdt kjært, og en kjølig væremåte og hengivenhet til karrieren var det eneste som kunne holde ham oppe.

Så han trakk pusten dypt og rettet blikket tilbake på plantegningene på skrivebordet. «Informer henne om at et møte med meg eller noen i firmaet mitt må drøftes og avtales i forkant. Ingen unntak.»

«Kanskje du heller vil si det til meg personlig?» lød en hes stemme fra døråpningen.

Den høye, veldreide kvinnen smatt forbi assistenten hans og inn på kontoret med en selvtillit han ellers ville beundret, hadde det ikke vært for malstrømmen av minner, bitterhet og ja, skam.

Som om hun hadde alt på stell.

Som om hun var fast bestemt på å bevise at hun ikke lenger var det sjenerte barnet han vokste opp med, hun som alltid lusket i ytterkanten av den sammensveisede gjengen av venner og familie. Den gang familiene deres var nære venner istedenfor de bitre fiendene de var i dag.

Selv den gang gjorde hun ham fullstendig fortumlet, og han hadde oppdaget at det skjulte seg en livlig, lidenskapelig og selvsikker kvinne bak de uskyldige dådyrøynene. En som hadde trengt gjennom forsvaret hans og lokket ham inn i en het episode som fortsatt pirret ham i ubesindige øyeblikk.

Som nå.

Hun kom mot ham som om hun eide hele rommet.

Atu forsøkte å analysere komponentene som utgjorde denne merkelig fengslende, høyst uønskede pakken.

En dus øyenskygge i gull og oransje fremhevet de store, vakre øynene og det perfekte ansiktet. Et ansikt rammet inn av det høye gul- og grønnmønstrede hodeplagget hennes, og stilriktige øreringer i gull som dinglet fra øreflippene hennes. Det store, fargerike halskjedet fremhevet den grasiøse, slanke halsen. De elegante skuldrene hennes var bare, med unntak av de tynne stroppene som bar den gule, knelange kjolen som klamret seg til kroppen hennes. Beina hennes var lange og velformede, og føttene prydet med stilige høyhælte sko i gull.

Dette var en kvinne som visste hvilke farger hun kledde, og i dag hadde hun valgt riktig.

Hun kom nærmere, strakte ut en elegant arm og satte fra seg håndvesken, så satte hun hendene på hoftene og hevet det ene øyenbrynet utfordrende.

Hun var klar til kamp, og bar selvtilliten som en rustning.

Øynene hennes lyste av intelligens.

Han lot seg ikke avskrekke, for han måtte ikke glemme hva denne kvinnen og blodet som rant i årene hennes symboliserte.

Undergangen til familien hans.

Han la armene i kryss og motsto trangen til å la blikket dvele ved de fyldige leppene han hadde smakt på en gang for åtte år siden. Et øyeblikks galskap som fortatt hjemsøkte ham.

Han hadde riktignok gitt opp å jage kvinner en stund for å konsentrere seg om jobben, og for å slippe at moren hans lekte Kirsten giftekniv hver gang han så mye som så på en kvinne. Men den voldsomme sexlysten som meldte seg nå, var høyst uvelkommen, spesielt når det gjaldt denne kvinnen.

«Jeg må si du er modig. Tåpelig også, tør jeg påstå. Jeg vil uansett anbefale deg å dra herfra mens du har sjansen.»

Hun hevet haken og så fryktløst på ham. «Ellers hva?»

Han hevet øyenbrynet til svar. «Vi har riktignok ikke sett hverandre på åtte år, men du har da ikke glemt omstendighetene rundt vårt forrige møte?»

Den opprivende dagen da to høyt elskede ble gravlagt, ironisk og beklagelig nok med gravplasser side om side.

Atu funderte mørkt på hva som ville stå på gravstøttene deres om noen generasjoner. Quayson og Hayford, to familier som hadde sverget å aldri slutte å ødelegge hverandre, selv i døden.

I et ørlite sekund så han et glimt av vemod i øynene hennes.

«Jeg er ikke her for å drøfte fortiden med deg. Handlingene dine ga meg ikke noe annet valg enn å komme hit.»

Hun snakket med ghanansk-engelsk aksent, en han kunne gjenkjenne i et hav av tusen stemmer. Han hadde vært lenge borte fra hjemlandet sitt, og aksenten hennes ga ham en hjemmekjær, trygg følelse.

Men aksenten hennes var også preget av britiske overtoner, et resultat av at hun hadde bodd og studert i London halve livet sitt.

Hans egen stemme var preget av barndommen tilbrakt i USA og rundt om i verden, som en bekymringsløs ’reserve’ mens hans favoriserte storebror nøt tilværelsen som arving.

Helt til alt tok en brå og sønderknusende vending.

Minnet vekket ham fra tankene. «Hva vil du, miss Hayford?»

Hun trakk frem en bunke ark fra vesken. «Advokatene mine har gjentatte ganger informert deg om at jeg nekter å selge deg hotellet mitt, Mr. Quayson, og allikevel ble denne levert i dag morges.»

«Jeg er klar over hva advokatene gjør på mine vegne», sa han hånlig. «Hva er poenget ditt?»

Hun klasket papirbunken i bordet. «Ettersom jeg bare kan anta at det har oppstått en kommunikasjonssvikt, bestemte jeg meg for å avlevere budskapet personlig. Jeg er ikke interessert.»

«Virker ikke telefonene på det lille hotellet ditt? Synd du måtte forlate den vesle landsbyen din. Eller har du flyttet tilbake til byen?»

Han visste jo svaret.

Hun bodde nær Saltpond, en yrende kystby to timer vest for Accra, mens han bodde i hovedstaden. Accra var velstående med et frodig mangfold. Men det var også en relativt liten by, og enda mindre opplevdes den av de som levde i høysosietetens kretser, som han og hans familie var en del av. De samme kretsene som hun og familien hennes en gang også hadde vanket i.

Og da de to familiene ble bundet i en uløselig floke av en tragedie, ble det umulig å unngå hverandre.

«Jeg skal ikke rettferdiggjøre de patetiske fornærmelsene dine ved å gi deg et svar», sa hun og skjøv dokumentene mot ham.

Bevegelsen fremhevet de stolte brystene og de runde hoftene, som sto i kontrast til den smale midjen. Han ble varm mens han iakttok henne, og han slet med å løsrive blikket fra den forlokkende kroppen hennes.

Nei.

Den lokket nok menn flest, men ikke ham.

Han fikk bukt med flammene som invaderte ham nedentil, og hentet frem stålviljen. Den hadde hjulpet ham å stå imot farens nådeløse kritikk for hans rolle i familietragedien. Det var denne hardnakkede kontrollen som holdt skyldfølelsen og angeren intakt.

Amelie kunne ikke være mer for ham enn noe vakkert å hvile øynene på. Fengslende i et øyeblikk, for så å bli glemt så snart han hadde nådd det siste målet sitt, nemlig å kjøpe opp Hayford Beach Resort og innlemme det i det nyeste prosjektet til Quayson Group Hotels.

Han nektet å minnes smaken av henne og den myke huden hennes … Han var også desperat etter å glemme de strenge kravene til faren sin, og den brutale påminnelsen om at han alltid ville være annenrangs. At han var til bare for å støtte sin mer verdige bror.

Amelie nærmet seg ham igjen og fikk øye på plantegningene på skrivebordet, og det engstelige uttrykket hennes ble raskt erstattet av spott.

«Har du laget plantegninger for mitt hotell? Er ikke det litt forhastet?» sa hun tergende.

«Slett ikke. Teamet mitt ligger faktisk litt etter i planleggingen.»

De sjokoladebrune øynene hennes lynte av sinne. Det hvite i øynene hennes sto i skarp kontrast til de brune irisene, og fremhevet den nydelige mokkafargede huden. Den var flere nyanser lysere enn hans egen mahognibrune hud, og sminken hennes fikk den til å gløde i sollyset som strømmet inn gjennom vinduene.

Hun glødet så vakkert at fingrene hans klødde etter å utforske henne. Han var overbevist om at slik glød kun var forbeholdt gudinner. Den typen gudinner som drev menn til vanvidd, med den samme typen makt som søsteren hennes hadde brukt mot broren hans. Og bare se hvordan det endte.

Med tragedie, ødeleggelse og en rabiat jakt på hevn.

«Og du kan forresten avskaffe spionen din», tilføyde hun skarpt. «Jeg vet at du har lurt visedirektøren min til å avsløre firmahemmeligheter. Jeg måtte avsette ham. Og la meg gjøre dette klart; hotellet mitt er ikke til salgs, hverken nå eller i overskuelig fremtid.»

«Så hvorfor møtte du investorer fra Dubai i forrige måned?»

Han så et glimt av overraskelse i øynene hennes, men hun hevet haken. «Det angår ingen. Spesielt ikke deg eller den bedrøvelige familien din.»

Sinnet kokte i ham. Selv om han riktignok hadde sine egne problemer med familien sin, var han bundet til dem av en uforklarlig lojalitet, og den lojaliteten var fortsatt sterk.

«Pass tonen din», knurret han.

Hun lot seg ikke avskrekke. «Hva skal du gjøre? Be sikkerhetsvaktene dine om å kaste meg ut?»

«Jeg trenger ikke sikkerhetsvakter for å kaste deg ut. Jeg ber deg huske familiehistorien vår. Husk hvordan Hayfords har målt seg mot Quaysons så langt.»

Halsen hennes beveget seg elegant idet hun svelget, men blikket forble trassig. «Og det er noe du er stolt av?» snøftet hun med nesen hevet høyt.

Men så kom han på at selv om hans egen familie hadde en imponerende stamtavle, så hadde Amelie Hayfords familie kongelige aner. Og for hvert blikk hun kastet på ham, for hvert hovmodige utsagn, hørte han ekkoet til de kongelige stamfedrene hennes.

Men det hadde ikke lenger noe å si for ham. Det var Amelies søsters manipulering av broren hans som til dels var skyld i at Fiifi ikke lenger levde. Og derfor var faren hans fortapt i bitterhet og familien hans fast bestemt på hevn. For noen måtte da bøte for det?

Det var grunnen til at han var tilbake i familiens skjød etter å ha vært merket som det sorte får i årevis. En tittel han var likegyldig til, for den var bare enda en dråpe i havet av nedsettende krenkelser fra faren hans.

Og hva Amelie angikk … Hvis han ikke hadde latt de grunnleggende instinktene sine få overtaket den kvelden, ville han kanskje greid å hindre …

Nok!

Dette møtet hadde vart lenge nok, og de hadde rippet opp i nok ubehagelige minner. «Det er på tide at du går.»

Øynene hennes lynte. «Bare si at du skal holde nesen din ute av mine saker, så trenger du hverken å se eller høre fra meg hele resten av det usle livet ditt.»

Tanken på aldri å se henne igjen sved, av en eller annen merkelig grunn. «Da må jeg nok skuffe deg. Det vesle hotellet ditt inngår i planen min om utvidelse. Om du ønsker å håndtere min overtakelse av det på en fiendtlig eller sivilisert måte, er opp til deg.»

Han holdt seg fra å minne henne på at de ikke alltid hadde vært fiendtlig innstilt overfor hverandre. At på en uforglemmelig natt, i et par minutter, smeltet hun i armene hans, stønnet navnet hans og presset den forlokkende kroppen sin mot hans …

Han fortrengte det uvelkomne minnet.

Det vesle hotellet på den vakre ghanesiske sørkysten hadde stort potensial, og fanget Atus særskilte interesse. Uavhengig av farens brennende ønske om å eie hotellet fordi det var den siste Hayford-eiendommen av betydning, og derfor også det siste som manglet for at familien Quayson skulle få sin hevn.

«Det er bokstavelig talt milevis med strandeiendommer langs sørkysten», sa Amelie. «Hvorfor er du så besatt av min?»

Han snudde seg mot henne igjen. «Beliggenheten er perfekt, med yrende turisme bare et steinkast unna. I tillegg er det kort reisevei fra Accra. Jeg ville vært en tåpe hvis jeg overså mulighetene.»

Neseborene hennes vibrerte av sinne. «Så du tar det med makt?»

«Slett ikke. Advokatene mine har gitt deg flere svært sjenerøse tilbud», sa han.

«Og jeg har avslått alle. Sier ikke det deg noe?»

«Bare at du er sta. Og at du står i fare for å havne på dypt vann hvis du tviholder på den staheten.»

«Hva skal det bety?»

Han tillot seg å smile litt. «Tror du virkelig at jeg har tenkt å legge alle kortene på bordet?»

Hun svelget frykten og så på ham. «Jeg er velsignet av høvdingen. Saltpond er i blodet mitt. Støtten fra lokalsamfunnet alene er nok til å forsikre at du taper ethvert overtakelsestilbud.»

«Du har kanskje hans oppmerksomhet, men det jeg tilbyr vil langt overgå enhver fordel basert på klantilhørighet.»

«Og hva er det?»

Atu besluttet at det ikke ville skade å gi en liten demonstrasjon av innflytelsen han hadde. «Hvor mange ansatte har hotellet ditt? Seksti? Åtti?»

«Nittifem», sa hun med sammenbitte tenner.

Han holdt seg fra å flire i triumf. Innerst inne hadde han ikke ønsket denne oppgaven, eller å være her i Accra i det hele tatt. Han hadde hatt det utmerket i Malaysia, langt vekk fra bitterheten, familievendettaen og politikken. Han hadde ikke noe problem med å overlate ansvaret for å lede familieimperiet til faren.

På hotellet sitt på Desaru-kysten trengte han ikke å se den nærmest plagede sorgen i farens ansikt, og det ganske åpenbare lyset i øynene hans som fortalte ham at han ønsket at ting hadde utspilt seg annerledes den kvelden.

At det kanskje til og med var feil sønn som hadde gått bort …

Og enda bedre, på dette stedet slapp han å bli minnet om krangelen med faren den dagen, som hadde gjort ham blind for alt annet. Eller det faktum at hvis han hadde vært mer oppmerksom på omgivelsene istedenfor å dvele ved motløsheten som kvernet i brystet, så ville han lagt merke til at Fiifi drakk for mye. At kvinnen som hans eldre bror påsto at han elsket over alt annet, hadde sin egen agenda.

Han ristet av seg fortidens kvaler og ga kvinnen fremfor ham de nakne faktaene.

«Når jeg overtar hotellet ditt og iverksetter planene om å utvide, skaper jeg over tre hundre arbeidsplasser. Jeg løfter opp hele området og skaper konkurranse med hotellene i Cape Coast og Takoradi. Tror du virkelig høvdingen din vil si fra seg en slik mulighet?»

Tvilen manifesterte seg i øynene hennes i flere sekunder før hun avfeide ordene hans. «Han kommer til å gjennomskue alt det og se sannheten: at du bare gjør det for profitt.»

Han hevet øyenbrynene. «Og det gjør ikke du? Driver du veldedighet?»

«Jeg skaper en skreddersydd opplevelse for hver eneste gjest. Jeg er ikke en ansiktsløs kapitalist som bare tilbyr deg et sted å legge hodet for natten og tar betalt en formue for det.»

«Du har ikke gjort hjemmeleksene dine hvis du tror at Quayson Group bare er enda en alminnelig hotellkjede.»

Hun knep leppene sammen. «Spar meg salgsretorikken din. Og slutt å fremstille deg selv som en slags uselvisk forretningsmann som ønsker alt det beste for mannen i gata. Jeg har selv erfart hva slags mann du er.»

Familiehistorien deres invaderte luften mellom dem, og i et lite øyeblikk var den mettet av sorgen og tapet de begge følte.

Så spankulerte hun bort til der hun hadde satt vesken sin.

Han kunne ikke dy seg fra å beundre synet av den runde, stramme rumpen hennes og de smidige hoftene.

Han ble tørr i munnen og bannet stille. Han var svak for formfullendte kvinner, og den tjueåtte år gamle Amelie Hayford hadde en timeglassfigur som minnet ham på at han desidert var en mann, en som i denne stund var temmelig opphisset.

«Jeg trodde du ikke var her for å grave i fortiden», svarte han, litt krassere enn planlagt. «Men hvis du er i humør til det, skal jeg fortelle deg om en annen gang du var overambisiøs.»

Hun stivnet og ga ham et brennende blikk over skulderen. «Jeg aner ikke hva du snakker om», sa hun litt kortpustet.

Helt siden den kvelden da han ga etter for følelsene sine, hadde Amelie vært i stand til å komme dypt under huden på ham og legge en uønsket ingrediens der.

Han var ikke interessert i å vite hva ingrediensen var, eller om den var relatert til det broren hans hadde lidd av. Noen kalte det svakhet, andre besettelse. Uansett hva det var, drev det Fiifi over kanten.

Atu var bedre enn det. Han hadde strebet etter å holde seg unna den slags unødvendige forviklinger, og skulle ikke gi etter nå.

«Flaks for deg at jeg hverken har tid eller tilbøyelighet til å friske opp minnet ditt.»

Øynene hennes ble vide i noen sekunder, så snudde hun seg mot ham og gjennomboret ham med et ilsk blikk. «Flaks har ingenting med saken å gjøre. Jeg skal stadig minne meg selv på at okoto nwo anoma. Er det ikke slik ordtaket lyder?»

Han fordøyde ordene mens han strevde med å beholde fatningen. En krabbe føder ingen fugl. Budskapet var at han var medskyldig i syndene til sin familie.

«Selv om det hadde vært meg en fornøyelse å sammenligne notater om hvem av oss som er mest skyldig i det vesle familiedramaet vårt, er jeg redd jeg må stå over. Jeg har et møte om fem minutter.»

Hun skulte mot ham. «Ikke test meg, Atu. Jeg advarer deg.»

Navnet hans på leppene hennes fikk det til å buldre inni ham, som tektoniske plater i bevegelse, og temperaturen i skrittet hans fortsatte å stige.

I det øyeblikket innså han at han ikke foraktet dette prosjektet like mye som han burde. Muligens nøt han det også, underbevisst. For på godt og vondt var ikke dette noe han hadde tenkt å gi slipp på.

Kanskje ble dette renselsen som drev skyggene bort fra livet hans.

Den endelige hevngjerningen for familien hans.

Spesielt for broren han hadde sviktet.

Kanskje han da ville være fri for skyld og skam, og at faren hans ville se på ham uten hat, fra dødsleiets kalde favn.

Uansett hva årsaken var, var gnisten i ham tent, og nå brant målbevissthetens flamme sterkt.

Han skulle bekjempe familiesorgene en gang for alle.

Og ved å komme hit, hadde Amelie Hayford havnet midt i hevnaksjonen hans.

2

Da postbudet leverte den hvite konvolutten merket med logoen til det velkjente advokatfirmaet, ville Amelie skrike i frustrasjon.

I fem dager hadde hun narret seg selv til å tro at handlingene hennes skulle gi det ønskede utfallet.

Hun hadde gått inn i løvens hule og så vidt sluppet unna med følelsene i behold. Og hva så om hun hadde avslørt frustrasjonen og sorgen sin i noen tankeløse øyeblikk?

Alt i alt hadde det gått langt bedre enn hun hadde håpet. Hun fikk formidlet budskapet: Den store, slemme hotellkjempen som planla å invadere territoriet hennes, skulle oppfatte advarselen og holde seg unna.

De gamle fiendene som familien hennes bevisst hadde tatt avstand fra ved å flytte noen hundre kilometer, skulle holde seg vekk.

Så latterlig håpefullt av henne.

«Ikke test meg, Atu. Jeg advarer deg.»

Slik lød den siste skuddsalven hennes. Og han hadde bare stirret på henne og gitt henne et kaldt, kritthvitt smil, som et rovdyr som nøt synet av krumspringene til sitt arme bytte.

Da visste hun at det var på tide å skynde seg ut.

Allikevel var hun stolt av at hun ikke hadde gitt seg.

Men nå visste hun at det hele var forgjeves.

Som en typisk Quayson hadde han bare oversett henne, fast bestemt på å få viljen sin, samme hvem som sto i hans vei eller om noen ble såret.

Med enda et tilbud, denne gangen på flere hundre tusen dollar, var det innlysende at Atu Quayson fortsatt var bestemt på å sikre seg hotellet hennes. Som om penger kunne overtale henne.

Hun tygget nervøst på underleppen.

Alternativene hennes minket raskt i antall. Til tross for overmotet hennes på kontoret hans, var hotellet i knipe.

September var i anmarsj, og det betydde slutten på høysesongen. Om litt over en måned ville hun være nede i halv kapasitet helt frem til jul. Juletiden brakte en årlig, sårt tiltrengt pengeinnsprøytning. Penger hun trengte til å utføre viktige reparasjoner, holde stedet ved like og bekjempe planene til Atu Quayson om overtakelse.

Men pengene ville bare vare i noen uker. Hun hadde utsatt reparasjonene og rekruttering av nytt personell, men før eller siden måtte hun brette opp ermene hvis hun skulle klare å opprettholde kvalitetsnivået hun skrøt av.

Og så var det jo også dette renoveringslånet som hun ikke engang visste om før faren hennes gikk bort og hun fikk se hotellregnskapet. Et lån hun fortsatt betalte ned på, og som ville belemre henne de neste fem årene. Og derfor kunne hun ikke tillate seg å senke standarden. Hun måtte fremstå som en rolig svane på overflaten mens hun padlet febrilsk for å holde seg flytende. Særlig ettersom hun var omringet av haier, hvorav den største av dem var erkefienden hennes.

Hun hadde forsøkt å ikke la seg påvirke av ham under møtet deres. Forsøkt å fortrenge minnene fra den kvelden søsteren hennes og broren hans mistet livet.

Men ett blikk var alt som skulle til for å vekke minnet om den årelange forelskelsen, de lumre kveldene hvor hun kjempet imot det feberaktige begjæret han vekket i henne kun med et øyekast. Minnet om dagene hun hadde brukt på å forbanne familien sin for at de ikke kunne begrave stridsøksen, og for å ha frarøvet henne det hun lengtet så desperat etter: oppmerksomheten til den mest intense mannen hun noensinne hadde kjent.

Familiene deres hadde ikke alltid vært fiender, snarere tvert imot. De første tolv årene av barndommen hennes var et lykkelig eventyr bestående av felles familieferier, helger og bursdager tilbrakt i hverandres hjem, store og små feiringer fylt med glede og latter, og løftet om uendelige muligheter.

Naana Quayson, matriarken i Quayson-klanen, var gudmoren hennes, for svingende. Familiene kunne ikke hatt et tettere bånd.

Ting begynte å skjære seg den sommeren hun fylte tretten. Det dreide seg om en forretningsrelatert uoverensstemmelse. Selv etter dette tolererte de to familiene hverandre i noen år til. Men som en rullende stein som raste i stadig større fart, vokste den barnslige rivaliseringen seg større, og det ble stadig mer umulig for familiene å skvære opp.

Og da Joseph Quayson etter en rekke risikable, men lønnsomme forretningsforetak overgikk hennes egne stolte far både i makt og formue, tente dette flammen som skulle brenne broen mellom familiene deres for alltid.

Men det var før tragedien som ødela dem fullstendig.

Joseph Quayson mistet sin førstefødte sønn og arving, og Amelie mistet sin kjære søster.

Hun fortrengte minnene, og virkningen Atu hadde på henne selv etter åtte år.

Ved bare å heve øyenbrynet og kaste et arrogant blikk på henne, ble hun minnet på den lunefulle fortiden deres. Især det brennhete møtet som forvandlet henne fra jente til kvinne på bare noen hjerteslag.

Han hadde minnet henne på at hun var en kvinne med behov som ikke hadde blitt møtt på altfor lenge …

De siste to forholdene hennes hadde manglet både spenningen og den kriblende magefølelsen, noe som Atus nærvær irriterende nok ga henne.

På kontoret hans hadde hun kjent det samme begjæret som han vekket i henne da de sist møttes …

Men hun trengte bare å kaste ett blikk på moren sin og se det fjerne blikket hennes. Blikket som fortalte henne at hun savnet Esi, sin førstefødte.

Minnet om søsteren hun hadde mistet i den samme kollisjonen som drepte Fiifi Quayson den tragiske uken for åtte år siden, forbød henne å noensinne tenke på det kysset.

Moren hennes fikk det blikket altfor ofte. Det var et blikk Amelie hadde måttet tåle i lang tid før hun innså den harde sannheten: At hun i sin mors øyne aldri kunne måle seg med sin søster, eller komme i nærheten av å fylle hulrommet Esi hadde etterlatt seg i morens hjerte.

Som igjen hadde etterlatt seg et hull i hennes eget hjerte, noe hun ikke likte å dvele ved. For sorgen og ønsket om et bedre forhold til moren kom ikke til å redde dem i lengden. Ikke hvis Atu fortsatte sin målrettede kamp for å få eierskap over hotellet hennes.

Hun la dokumentene fra seg, klikket på epostene sine og gned tinningene mens hun leste de andre tilbudene på hotellet.

Nå som den forræderske visedirektøren hennes hadde fått sparken, kunne hun holde dette siste tilbudet hemmelig en stund, men Atu Quayson kom til å få nyss om det. Han visste sikkert allerede at hans tilbud var det mest lukrative hittil. Likevel visste hun at hun ikke ville godta det, selv ikke hvis han økte det med tusen prosent.

Ikke uten å bli en sviker i hennes families øyne.

Ikke uten å knuse hjertet til moren sin.

Amelie skar en grimase da minnene tvang seg frem til overflaten, og hun lukket øynene og husket tilbake til den kvelden.

Fiifi, Quayson-arvingen, fylte tjuefem, og skulle overrekkes nøklene til kongeriket.

Begivenheten ble feiret med en storslagen fest. En fest hun og familien hennes var invitert til, til tross for den voksende konflikten som spraket i bakgrunnen som strømførende kabler. Amelie ble lettet da foreldrene takket nei til invitasjonen, men jublet innvendig da Esi insisterte på at Amelie skulle bli med henne.

Fiifi fikk øynene opp for søsteren hennes, og Esi falt for ham, stålviljen og selvstendigheten hennes til tross.

Amelie syntes ikke Fiifi var passende for storesøsteren, men holdt det for seg selv. Som resten av sønnene i Quayson-klanen hadde han arvet altfor mange av sin fars særtrekk.

Men Amelie hadde sine egne egoistiske grunner til å dra på festen. Hun ville treffe Atu.

Så hun overså den merkelige oppførselen til Esi, og var blind for at det bak søsterens muntre vesen skjulte seg en dyp sorg. Og at Fiifi også virket opprørt over … et eller annet.

Istedenfor hadde hun viet all oppmerksomheten sin til den andre sønnen, som satt i hjørnet og stirret kaldt på dem som nærmet seg ham.

Det måtte to cocktailer til før hun dristet seg til å gå bort til ham og starte en tom dialog som vendte de gjennomborende, mørke øynene i hennes retning og fanget henne som et ulykkelig bytte.

Og da han fikk henne til å tie ved å presse en lang finger mot den plaprende munnen hennes og viste henne til et fredeligere hjørne, ble hun villig og forventningsfullt med ham.

Hun overså gladelig alt som foregikk under nesen hennes, og innen hun fikk beina tilbake på jorden, var det allerede for sent.

Familien hennes var knust.

Feiden som hadde frarøvet henne søsteren, tok også faren hennes fire år senere, selv om hans bortgang var en langvarig pinsel. Alkoholmisbruket resulterte i leversvikt, og senere død.

Hotellet var det eneste verdifulle familien hadde igjen etter årevis med konflikt. Aldri i livet om Atu skulle få hotellet.

Hun kikket lettet opp idet Maria, bestyreren hennes, banket på og kom inn. «Vil du vite når dagens gjest ankom? Jeg har sjekket inn en rekke gjester, men det dukket nettopp opp flere, deriblant en … interessant en.»

Amelie nikket, takknemlig for dette avbrekket fra alle bekymringene.

Å ta imot gjester var jobben til Maria og staben hennes, men Amelie elsket å vite hvem som skulle bo i de vakre, snodige hyttene med halmtak. Hun gledet seg over å plassere gjester i suiter med den innredningen som best passet deres personlighet, og å høre alle de positive tilbakemeldingene.

Øyet hennes for detaljer hadde gitt hotellet hennes toppstatus og glitrende anmeldelser, men hadde ikke gjort noe for å øke antallet gjester. Allikevel var disse omtalene viktige for henne, og like kjære som familienavnet som var risset inn på velkomstporten som buet seg over inngangen til hotellet.

Å overlate det til den golde, profittorienterte Quayson Group var det siste hun ville gjøre.

Hun fikk et stikk av dårlig samvittighet da hun reiste seg fra skrivebordet. Hotellene til Quayson Group var fenomenale. Luksuriøse, men med noen stive priser, ut ifra det hun hadde sett på hjemmesiden. Og ja, det så ut til at også de hadde det samme, sylskarpe øyet for detaljer som hun beundret.

Men dette hotellet var allikevel hennes, og …

Tankene, så vel som føttene hennes, stivnet da hun gikk ut av kontoret og fikk øye på mannen som sto i enden av resepsjonen.

Atu Quayson sto med ryggen til, og blikket hans var festet på den henrivende havutsikten som gjorde odden hennes til den mest populære innen en radius av mange mil. Men hun dro kjensel på de brede skuldrene, den veltrente overkroppen, den kraftige, maskuline nakken og den skarpe kjevelinjen. Uten at han trengte å snu seg, husket hun den imponerende neseryggen hans og den brede, sensuelle munnen. Håret var klippet kort, og de tette, blekksvarte krøllene var stusset av en dyr herrefrisør.

Han ble beundret av flere kvinnelige tilskuere som hadde funnet sine grunner til å oppholde seg i resepsjonsområdet.

Amelie svelget sjalusien og irritasjonen.

«Hvordan … når ankom han?» spurte hun Maria med dempet stemme.

«For rundt ti minutter siden», hvisket Maria. «Han hadde ikke hastverk med å sjekke inn, og derfor oppsøkte jeg deg.»

Selvsagt hadde han ikke det. Han var altfor opptatt med å studere hotellet hennes under lupen for å finne svakheter.

Som de fleste av de ansatte, kjente Maria til fortiden til familiene Quayson og Hayford. Den var tross alt en del av den lokale folkloren.

«Jeg kan ikke huske å ha sett navnet hans på bookinglisten.» Hun var ett hundre prosent sikker på at hun ville ha lagt merke til det.

Marie knep leppene sammen. «Ikke jeg heller, men det er en firmabooking der, og sannsynligvis er det ham. Navnet ringte ingen bjeller. Jeg beklager, Amelie.»

Hun la en beroligende hånd på armen til den eldre kvinnen. «Ikke tenk på det. Du ante jo ingenting.»

Hun skulle til å gå bort til ham, men stanset. «Er moren min her?» spurte hun og kjente panikken stige. En konfrontasjon mellom moren hennes og familien Quaysons sorte får var det siste hun trengte.

Maria ristet på hodet. «Hun ba om å få lunsjen levert hjem.»

Amelie utstøtte et lettelsens sukk, selv om dette var enda et tegn på endringene i moren hennes. Istedenfor å spise lunsj daglig på restauranten for simpelthen å holde øye med ting, hadde hun begynt å tilbringe mesteparten av tiden sin i deres felles hjem i utkanten av hotellområdet.

«Skal du la ham få bli her?»

Maria stilte spørsmålet hun selv hadde grublet febrilsk over for et øyeblikk siden. Atu Quayson var til syvende og sist en gjest, og å konstruere en grunn til å avslå bookingen hans stred imot prinsippene hennes.

Hun bet tennene sammen. «Jeg tror ikke vi har noe valg.»

Maria nikket sympatisk, og unnskyldte seg da portneren vinket på henne.

Amelie stilte seg bak resepsjonsskranken for å ta imot de nye gjestene mens hun holdt øye med Atu i øyekroken.

Hun kunne stadfeste øyeblikket han snudde seg fra utsikten, for huden hennes ble varm, og hårene reiste seg i nakken hennes i dyp årvåkenhet da han kom mot skranken med blikket festet på henne.

Luften ble tynn, og det ble vanskelig å puste. Da hun omsider lyktes i å trekke et desperat åndedrag, ble sansene hennes overdøvet av den mørke, krydrede duften av etterbarberingsvannet hans, forent med mannlige feromoner. Magemusklene hennes skalv.

«God ettermiddag, Amelie.»

Hun fant frem et kjølig, profesjonelt smil og fikk bukt med den forræderske svermen av sommerfugler i magen. «Mr. Quayson, det har nok skjedd en misforståelse. Hvis du har gått feil, peker jeg deg gjerne i riktig retning …?»

Rovdyrsmilet hans var tilbake, og det skarpe blikket hans feide makelig over kroppen hennes igjen før det møtte hennes. «Det trengs ikke. Jeg er nøyaktig der jeg trenger å være.»

Hun la hodet på skakke og smilte tankefullt, men angret så snart blikket hans havnet på leppene hennes. «Virkelig?» sa hun. «For jeg ser ikke navnet ditt noe sted på bookinglisten.»

«Jeg har allerede gitt resepsjonisten navnet jeg er booket under. Skal jeg gjenta det for deg?» foreslo han hånlig.

Den vage fornærmelsen fikk henne til å reise bust, men hun klarte å beholde smilet. «Noen grunn til at du føler at du trenger å gjemme deg bak et firmanavn?»

Han trakk på skuldrene, og hun ble minnet på hvor makeløst brede de var. Han hadde den typen skuldre kvinner fantaserte om å klamre seg til i lidenskapens hete …

Rent objektivt, selvsagt, advarte hun seg selv. For mannlig perfeksjon på dette nivået var forbudt farvann for henne.

«Dersom jeg ønsket å infiltrere det vesle hotellet ditt, hadde jeg funnet en måte å gjøre det på uten at du visste om det. Jeg booket under et firmanavn fordi teamet mitt vet at jeg verdsetter personvernet mitt. Og når vi først er inne på det, kanskje vi burde sette i gang før mitt dårlige rykte skaper problemer for oss?»

Den lattermilde tonen hans fikk henne til å se seg rundt, og riktignok sto en rekke tilskuere og tittet, enten i påvente av fyrverkerier, eller for å simpelthen oppleve en Quaysons ærverdige nærvær.

Atu Quaysons velkjente opprør mot faren hadde gitt ham stempelet som det sorte får lenge før han lyktes i å bygge sitt eget hotellimperium, og før han for to år siden vant tilbake familiens gunst, hadde familien Quaysons vekst og velstand allerede gitt dem ærverdig status i det ghanesiske samfunnet.

Anerkjennelse fra en Quayson var bokstavelig talt gull verdt. Joseph Quayson var kjent for å overøse sine venner og kjære med gullklumper fra sin private gullgruve for å vise sin enestående sjenerøsitet.

En gullgruve som til dels skulle tilhørt min far.

Den bitre påminnelsen hjalp henne å riste av seg noe av effekten Atu hadde på henne, og hun rettet seg opp i ryggen. «Selvsagt», sa hun skarpt. «En betalende gjest er en betalende gjest.»

Så booket hun ham inn rask og effektivt, og valgte ut det mest eksklusive av gjestehusene. Det lå i andre enden av hotellområdet, på en klippe med utsikt utover havet. Med litt flaks kom han ikke til å støte på moren hennes i det hele tatt. I hvert fall ikke hvis hun fikk overtalt ham til å dra …

Hun aktiverte nøkkelkortet hans, men han stanset henne før hun rakk å tilkalle pikkoloen.

«Det er ikke nødvendig.» Han løftet en stilren bag, og hun så den eksklusive designerlogoen gravert inn i det dypbrune læret. «Dette er alt jeg har med meg.»

Hun burde kanskje være lettet over at han ikke planla et lengre opphold, men kjente istedenfor en voksende bekymring over at han trodde at han bare trengte en dag eller to for å oppnå det han hadde kommet hit for.

Fingrene hans strøk borti hennes idet han tok nøkkelkortet. Hun dro hånden til seg, for hun holdt ikke ut denne brennende feberen som berøringen hans medbrakte.

«Jeg vil derimot gjerne følges til rommet mitt», sa han slepende, med den dype, sexy barytonstemmen som rikosjetterte langs nervene og fant veien til de hemmelige stedene hennes. «Bare i tilfelle jeg forviller meg inn på forbudte steder.»

Da han leste tankene hennes, fikk det huden hennes til å krible av årvåkenhet. «For det første befinner du deg på hotellet mitt. Tenkte du engang over om jeg ville ha deg her før du kom hit?» Hun klarte ikke å legge skjul på bitterheten.

Han trakk dovent på skuldrene, en gest som fortalte henne at han ikke brydde seg en døyt om hva hun tenkte. At hverken ord eller handlinger kunne påvirke ham til å gjøre noe annet enn det han ville. «Jeg håper at vi begge har fått noe vi vil ha før jeg drar herfra.»

Hun skar tenner, og forbannet seg selv for at hun ga ordene hans en personlig, sanselig betydning. Hun var jo ikke desperat etter sex, men burde kanskje ha gått på et stevnemøte eller to det siste året. Da ville hun kanskje ikke vært så … oppjaget.

Hun trakk pusten dypt. «Jeg ville ikke holdt pusten, var jeg deg. Men jeg kan fortelle deg at utsikten fra gjestehuset ditt er eksepsjonell, og på sitt vakreste før solnedgang. Jeg viser vei.»

«Ah. Ditt personlige preg. For en ære.»

Hun rundet skranken raskt og gikk bort til ham.

«Denne veien.» Hun pekte mot den brede korridoren til høyre for dem. Jo raskere dette var overstått, jo snarere kunne hun trekke seg tilbake og legge ny strategi.

Hun fulgte ham videre nedover den svingete, asfalterte stien avgrenset av de dristige eksotiske blomstene som gartneren hennes var så stolt av. På en vanlig dag ville hun stanset for å snuse på rosene, men Atu Quaysons ruvende tilstedeværelse overskygget alt annet.

«Er det ikke nå du hyggeprater med gjestene? Eller er jeg et unntak?» spurte han dovent.

Hun stanset og snudde seg mot ham, og alle forsøk på å fremstå upåvirket av ham så godt som fordampet, for tonen hans var så dominerende, og tilstedeværelsen hans så respektinngytende. «Hvorfor er du egentlig her?» freste hun.

«Du møtte uinvitert opp på kontoret mitt for å tale din sak …»

«Og så? Er dette hevn?»

Han trakk på skuldrene igjen, og øynene hans gransket ansiktet hennes så sakte og brennende at hun ville vri seg.

«Kanskje avstandsbeundring ikke lenger fungerer for meg. Jeg må se objektet på kloss hold.»

Han snakket om forretninger, og det visste hun. Men allikevel ble hun varm i hele kroppen.

De så lenge på hverandre, og luften var så full av elektrisitet at hun fryktet at hun skulle få støt hvis hun så mye som beveget seg.

«Etter deg», sa han, og lot blikket dvele ved leppene hennes igjen før han så henne i øynene. «Med mindre du bare vil stå der og stirre på meg?»

Amelie grøsset av tanken på hvor mye tid hun hadde kastet bort på å stå og stirre forgapt på ham, og tok seg selv i nakkeskinnet.

Hun snudde seg og fortsatte nedover stien, men kunne ikke dy seg fra å slenge over skulderen: «Du visste hva slags oppstyr du ville skape ved å komme hit, og du kom allikevel.»

«Jeg var ikke klar over at jeg hadde den slags innflytelse», sa han tørt.

Hun kjente et skarpt stikk i brystet. Hun hadde fått nok av den arrogante holdningen hans. «Er dette en lek for deg?» freste hun.

Alle spor av fornøyelse forsvant fra ansiktet hans, og det steinharde blikket hans fikk det til å gå kaldt nedover ryggen hennes.

«Jeg har ikke tid til lek, Amelie. Jeg hadde ikke trengt å være her i det hele tatt, hadde du bare tatt til fornuft. Er du så desperat etter å få meg ut av livet ditt? Gi forslaget mitt den grundige overveielsen det fortjener, så trenger vi aldri å sees igjen», sa han innbitt.

Av uforklarlige grunner sved det dypt å høre at han heller ville være alle andre steder enn her, og hun snudde seg og fortsatte langs stien mot gjestehuset hans.

Hun minnet seg selv på at det var fåfengt å kverulere med ham, og at det ikke var hennes problem at han ikke godtok et nei som svar. Hvis han ville betale for å bo på hotellet hennes, for så å dra herfra med det samme neiet hun hadde gitt ham i månedsvis, så var det hans valg.

Og allikevel ble blikket hennes sløret idet gjestehuset kom til syne …

Da hun innså den grelle sannheten om at ordene hans hadde brakt henne til tårer, rettet hun seg opp i ryggen. Hun hadde ikke overlevd den sønderrivende sorgen og sett moren forvitre av sorg over søsterens død, bare for å bli såret av ordene til en ubarmhjertig forretningsmogul.

Hun bet tennene sammen da de ankom gjestehuset.

Hun burde gå. Hennes plikt som vertinne var tross alt utført.

Men han vinket henne inn, og Amelie befant seg plutselig i rommet med ham.

Vinduslemmene, laget av vevet bambus, åpnet seg utover for å slippe havbrisen inn. Middagssolen strømmet inn gjennom de pittoreske vinduene og de vide balkongdørene. Temaet gikk igjen i lampene rundt i værelset, og på svingdørene som ledet inn til badet.

«Nitti prosent av møblene i dette rommet er fra lokalmiljøet», sa hun stolt.

Han krummet leppene. «I motsetning til de masseproduserte møblene som du tror pryder mine hotell?»

«Tror? Vet, mener du», sa hun, og forbannet seg selv for å ha avslørt at hun hadde viet hotellene hans interesse.

Han ga henne en antydning til et smil. «Lokalt er bra og beundringsverdig, men jeg driver en forretning i verdensklasse, og må derfor insistere på bærekraft både lokalt og internasjonalt.»

Hun sperret opp øynene.

«Visste du ikke det?» humret han. «Og jeg som trodde du visste alt om meg.»

«Jeg vet nok til å vite hva jeg vil, og hva jeg ikke vil.»

Neseborene hans vibrerte, et tegn på at dette ikke moret ham så mye som han ga uttrykk for. At den lunefulle atmosfæren de hadde vært ute av stand til å unnslippe, omsider hadde begynt å trenge gjennom rustningen hans.

Bevares. Hun håpet det ville sende ham like raskt av gårde som han hadde ankommet. Men da han gikk bort til garderobeskapet, satte inn bagen sin og snudde seg mot henne med hendene på hoftene, skjønte hun at hun kanskje ikke fikk det som hun ville.

«Dette får bare duge», sa han etter å ha kastet et raskt blikk på omgivelsene.

Forsøket hans på å egge henne opp gjorde henne enda fastere bestemt på å heve seg over det. Hun smilte seg gjennom en rask omvisning av gjestehuset, og da hun var ferdig, snudde hun seg mot ham. «Det er langt mer enn bare dugelig, mr Quayson. Eller er du simpelthen ikke mann nok til å innrømme det?»

Det tindrende blikket hans fikk henne til å angre på bemerkningen i et øyeblikk, men samtidig pirret det henne litt å se hvordan han ville reagere.

Øynene hans ble først smale, så rettet han blikket mot noe bak henne, og hun fulgte blikket hans bort til den luksuriøse sengen.

«Ikke utfordre meg, Amelie. Det kan føre deg i trøbbel. Vi vil tross alt ikke skandalisere de dyrebare gjestene dine eller de kjære landsbyfolkene, vil vi vel?»

Hun kremtet og skjøv hendene i lommene så han ikke kunne se at hun boret neglene inn i håndflatene for å motarbeide virkningen av ordene hans. «Stuepiken rer opp sengen for kvelden, skulle det være ønskelig. Vi har en liste med tjenester i brosjyren i kommoden …»

«Jeg tror jeg klarer meg utmerket.»

Hun ga ham et profesjonelt smil og gikk mot døren. «Da overlater jeg deg til ditt.»

«Amelie.»

Den lave, brummende stemmen hans fikk henne til å stanse.

«Du sitter på en gullgruve her. Men ut ifra det jeg har sett, er du ikke i nærheten av å få det fulle utbyttet av stedet. Jeg har hørt at du så vidt får det til å gå rundt.»

Det stakk mer enn hun hadde forventet, og vekket irritasjonen hennes igjen. «Da har du hørt feil», sa hun tappert, og håpet han ikke ville gjennomskue løgnen. «Og du burde være forsiktig med å slenge ordet gullgruve rundt i disse trakter. Du vil vel nødig bli kastet ut av gjestehuset før du rekker å oppleve førsteklasses Hayford-gjestfrihet.»

I øynene hans fikk hun et glimt av noe hun ikke kunne sette fingeren på, og han hevet et arrogant øyenbryn. «Jeg kan ikke endre det faktum at familien min eier en gullgruve, eller at det er et emne familien din finner kritikkverdig. Det endrer ikke sannheten. Du går mot konkurs i rekordfart, og du kommer deg neppe ut av problemene ved å være sta», sa han uten et snev av anger.

Hun anstrengte seg for ikke å reagere, selv om hjertet hennes ønsket det motsatte. Hun ville forbanne skjebnen for all sorgen og de fryktelige utfordringene hun hadde måttet hanskes med på grunn av det han og familien hans hadde gjort mot hennes.

Og ja, krigerblodet rant i årene hennes og nektet å la henne gi seg. Han var på hennes revir, og hun hadde ikke tenkt å la ham ta innersvingen på henne.

Med den tanken i hodet, åpnet hun døren og trakk inn den søte havluften for å roe det stormende sinnet sitt. «Denne samtalen er over. Ønsker du sjampanjeflasken levert nå, eller senere?»

Han la den ene hånden i lommen og gikk mot henne som om han hadde all verdens tid og ingen problemer med å la henne vente. «Senere, takk. Til middagen, som jeg håper du vil spise med meg.»

«Jeg er redd jeg må avslå invitasjonen.»

Han krummet leppene. «Kan du si meg hvorfor?» sa han innbitt.

«Jeg kan ramse opp flere grunner. Men den eneste relevante her er at jeg ikke menger meg med gjester. Med mindre du vil innrømme at du ikke er her som gjest, men heller har kommet for å trakassere meg?»

«Vi vet begge hvorfor jeg er her. Mitt råd til deg er å ikke gjøre dette vanskeligere enn det trenger å være.»

«Her er svaret mitt: Familien din har påført min nok smerte. Så jeg skal kjempe imot deg til siste åndedrag, og jeg skal vinne.»