AMANDA CINELLI

Erstatningen

Oversatt av Mona Berge

Miniserie: Bryllup på gresk

En arv som krever lidenskap, eller i alle fall en kone og et bryllup. Mildt sagt en utfordring for de greske milliardærene vi møter i denne nye miniserien Bryllup på gresk. Dette er del to.

Amanda Cinelli ble født inn i en stor irsk-italiensk familie og vokste opp i en forstad til Dublin i Irland. Etter å ha prøvd seg på ulike yrker, fant hun til slutt sin rette hylle da hun vant en skrivekonkurranse på nettet. Hun har hendene fulle med tre små døtre, men finner likevel tid til å skrive.

Til redaktøren min, Charlotte, som lyttet og guidet meg tilbake til sakens kjerne i denne historien da jeg var sikker på at jeg hadde rotet meg bort.

Og til The Wordmakers som ønsket meg velkommen da jeg fikk skrivesperre. Denne boken er et resultat av kjærlighet og godt samarbeid.

1

Xander Mytikas sto som frosset fast i trappen til tinghuset på Manhattan. Sjokk og sinne strømmet gjennom ham.

Distingverte gjester og ivrige fotografer trengte sammen rundt ham. De så på ham med en blanding av medfølelse og skadefryd da de skjønte at de nettopp hadde vært vitne til at lederen for et globalt finansimperium ble vraket i full offentlighet av bruden.

«Jeg har aldri sett en brud løpe så fort», sa en stemme i mengden og lo.

«Han kommer nok til å gråte seg i søvn på pengehaugen sin», sa en annen stemme uten snev av sympati.

Det var sårende å bli redusert til et objekt for ren forakt og avsky. Xander hadde vært klar over at han ikke var særlig godt likt for øyeblikket. Den tyranniske faren hadde dødd to uker tidligere, og noen av de forferdelige anklagene hadde kommet opp igjen. Nå hadde alle fått plass på første benk for å se denne ydmykelsen.

Priya Davidson-Khan hadde stått som fastfrosset ved foten av trappen i den omfangsrike brudekjolen. Hun hadde sett på ham med et unnskyldende uttrykk, snudd og løpt av sted i regnet.

Han ba sikkerhetsvaktene om å få gjestene inn i bygningen til situasjonen var under kontroll. Seremonien skulle ha vært hemmelig, alle gjestene hadde skrevet under på en taushetskontrakt, men da han så alle fotografene som hadde samlet seg utenfor tinghuset, forsto han at noen måtte ha lekket til pressen.

Var det derfor hun hadde rømt?

Sikkerhetssjefen hans kom bort. «Jeg sendte noen menn etter miss Davidson-Khan, men det sto en bil og ventet på henne. Vi konfiskerte denne fra en fotograf.»

Mannen holdt opp en telefon der et kort videoklipp viste bruden som ble båret av en mann gjennom et smug. Den mystiske mannen så seg tilbake, og Xander snerret innbitt da han så hvem det var.

Eros.

Selvfølgelig var det halvbroren som hadde grepet inn og avbrutt vielsen. Etter at faren deres døde to uker tidligere og testamentet ble kjent, hadde Xander gått og ventet på at en av Zeus Mytikas’ andre to sønner skulle dukke opp. Den første av de tre halvbrødrene som giftet seg og forble gift i minst ett år, fikk kontroll over hele forretningsimperiet.

Xander og Priya hadde blitt enige om et fornuftsekteskap, men det såret stoltheten hans likevel å se henne svikte ham på denne måten.

«Vi har sendt en bil etter dem», sa vakten og tok fra ham telefonen.

«Nei.» Xander klemte to fingre om neseryggen. «Det siste jeg vil, er at sikkerhetsfolkene mine skal bli innblandet i en biljakt på Manhattan midt på lyse dagen. Pressen fryder seg nok som det er.»

«Skal vi bare la henne dra?»

Xander hadde gjort sitt ytterste for å holde vielsen hemmelig for begge halvbrødrene. Han var kjent for å være nådeløs og for alltid å få det han ville ha. Men nå hadde han oversett noe. Han trengte seg gjennom mengden av fotografer og satte seg inn i den svarte SUV-en. Det var tjue år siden han ble kastet inn i denne blodtørstige verdenen der smerte og skandale betydde store penger. Uansett hvor mye tid faren hadde brukt på å tvinge ham til å ta timer i taleteknikk og på å forberede ham på et liv i rampelyset, ble han aldri vant til det. De samme fotografene som hadde jaktet på ham da han var en naiv nittenåring, tjente fremdeles penger på ham. Det var den verdenen han levde i.

«Det gikk jammen fort.» Skilleveggen mellom dem ble senket, og det smilende ansiktet til sjåføren hans, Mina, kom til syne. «Endelig får jeg hilse på …»

Smilet hennes bleknet og ble til en forundret grimase da hun så at Xander satt alene i baksetet.

«Bryllupet er avlyst. Bruden hadde andre planer.» Xander løsnet smokingsløyfen og kneppet opp de øverste knappene i skjorten. Egentlig hadde han lyst til å rive av seg skjorten, svømme noen lengder og spise noe deilig og usunt. Han var så anspent at det gjorde vondt. Plutselig trykket en fotograf ansiktet inn mot den sotede ruten og skremte vettet av ham.

Mina bannet, startet motoren og tutet så iltert at mengden flyttet seg. Da de begynte å kjøre, ble skilleveggen reist igjen, men Xander fornemmet likevel medfølelsen fra sjåføren. Han ville ikke ha medfølelsen hennes, ingen andres heller, for den saks skyld. Men det var uunngåelig nå. Sladder var én ting, men en sånn skandale ville bli den siste spikeren i kisten når det gjaldt planene hans om å overta Mytikas Holdings.

Den murrende hodepinen ble stadig sterkere. Han hvilte hodet mot setet mens frustrasjonen og raseriet strømmet gjennom ham. Var det virkelig bare to uker siden faren døde? Det virket som en evighet siden nå. Et organisatorisk mareritt oppsto etter dødsfallet. Alle gikk ut fra at Xander var den naturlige etterfølgeren som leder av selskapet. Han hadde jobbet i tjue år med det som mål. Men faren hadde tydeligvis ombestemt seg i siste sekund, og Xander kunne ikke påstå at han ble så veldig overrasket.

Det var lenge siden han sluttet å prøve å få anerkjennelse fra mannen som hadde ignorert eksistensen hans i nitten år. Men han hadde ikke forventet at Zeus skulle etterlate absolutt alt til den første sønnen som giftet seg og forble gift i ett år.

Han tastet på nettbrettet for å sjekke kalenderen. Han krevde aldri at staben skulle jobbe i helgene, men søndagsettermiddagene hadde blitt til arbeidsdager de siste ukene på grunn av planene om utvidelsen til Japan. Han hadde bare valgt dette tidspunktet for vielsen fordi det påvirket arbeidet minst mulig. I motsetning til den mer skjødesløse faren, som hadde likt statusen som fulgte med tittelen som direktør, hadde Xander alltid funnet trøst i arbeidet.

Helt siden han var liten, hadde han lagt merke til detaljer som andre overså, og han hadde sett enkle løsninger der andre så komplekse problemer. Da han vokste opp i et fattig strøk i Athen, hadde han vært en gåte, en formidabel motstander både ved sjakkbrettet og på fotballbanen. Det beste han visste var å lære seg å spille et spill og vinne.

Men talentene hans var med tiden blitt mer en belastning enn en gave. Fiendene hans anklaget ham for å inngå lyssky avtaler og sammenlignet suksessen hans med suksessen til den korrupte faren hans.

Men han oppnådde gode resultater fordi han jobbet hardt, han hadde nerver av stål og god magefølelse. Derfor hadde det ikke kommet som noen overraskelse at han hadde funnet en enkel og rask løsning på problemet med testamentet.

Priya Davidson-Khan hadde trengt en ektemann for å få tilgang til sin egen arv. Han hadde møtt henne noen få ganger og beundret den profesjonelle holdningen hennes til et ekteskap på papiret. Det var en ren bonus at han fikk en ektefelle med hennes status. Det kunne hjelpe ham til å få innpass i de innerste sosiale sirklene. Han hadde vært klar for et år med iscenesatt ekteskapelig lykke. Ett år og ikke en dag til. Enkelt og greit, i motsetning til de fleste forholdene han hadde sett.

Han hadde vært minutter unna seieren. Når han planla å oppnå noe, kom det vanligvis ikke noe i veien.

Men dette var annerledes, dette var ikke bare en hake i en kontrakt han kunne få gjort noe med. Dette var en person. Mennesker hadde fri vilje og rett til å ombestemme seg om noe så viktig som ekteskap.

Tankene svirret om følgene denne fiaskoen kom til å få for planene hans. Det var så mye som sto på spill, så mange sjanser for at en eller begge brødrene kunne komme inn og overta alt han hadde jobbet så hardt for.

Han hadde forandret alt ved seg selv for å passe inn i formen Zeus hadde krevd av ham. Og nå, selv etter nesten tjue år med beinhard jobbing for å bevise hva han var god for … fikk han ingenting uten å kjempe.

Han var fremdeles ikke god nok. Han hadde aldri vært det.

Da bilen kom frem til skyskraperen på Lexington Avenue som huset selskapets hovedkvarter, hadde regnet avtatt litt. Han stoppet opp i den store lobbyen og så opp på det store portrettet av faren. Iskald besluttsomhet fylte ham. Han hadde ikke tenkt å gi opp ved første hinder, ikke når det sto så mye på spill. Men nå, takket være Eros’ handlinger, var resultatet litt mindre sikkert enn han likte.

Han tok den private heisen opp til toppetasjen der et team av assistenter tok seg av det daglige arbeidet. Det var fremdeles noen få som gikk rundt i gangene mellom kontorene. For fire måneder siden hadde han blitt tilkalt hit fra den europeiske avdelingen for å overta som direktør mens Zeus var syk. Aksjeeierne og styremedlemmene var i harnisk etter at noen av Zeus’ lyssky avtaler var blitt kjent, så tidspunktet var rene lykketreffet.

Men selv fra sykesengen var Zeus’ innflytelse sterk. De ansatte var rene pedanter som sto imot alle forandringene Xander prøvde å gjennomføre. Det kom ikke den gamle sjefen til å like, mente de. Særlig én assistent hadde skapt store problemer for ham.

Han fant frem kontaktlisten i telefonen og trykket på «Quinn» og ventet på den irske stemmen. Da han fikk telefonsvareren, stirret han forbløffet på skjermen. Quinn svarte alltid.

Han prøvde å ringe igjen, men fikk ikke svar denne gangen heller. Han tenkte tilbake på samtalene de hadde hatt de siste ukene. Hun hadde virket anspent og fjern siden Zeus døde. Det var bare én person som visste alt om bryllupsplanene. Pandora Quinn hadde vært farens nærmeste assistent i et par måneder før han ble syk, og han hadde insistert på at Xander skulle overta henne.

Zeus hadde aldri kommet seg opp av sykesengen, men ingen av dem hadde trodd at denne formidable mannen skulle få hjertestans under en rutineoperasjon.

Xander ble kastet inn i rollen som fungerende direktør og arvet hele staben i toppetasjen, inkludert Pandora. Hun hadde vel stoppet trafikken et sted mens hun gjorde noe fullstendig latterlig som å foreta munn-til-munn-metoden på en skadd fugl eller mate en humle.

Han trykket på en knapp og tilkalte helgeresepsjonisten, lettet da han hørte skritt som nærmet seg. Noen var i det minste på jobb i dag.

Kvinnen kom inn og så nervøs ut. Ikke så rart siden hun hadde jobbet i flere år under den tyranniske Zeus. Xander ble sittende og så rolig og uttrykksløst på henne.

«Jeg får ikke tak i Pandora Quinn. Har hun vært her i helgen?»

«Pandora? Hun har sagt opp», svarte resepsjonisten og krympet seg da Xander stirret vantro på henne. «Jeg … gikk ut fra at du visste det.»

Xander hadde lært seg å skjule hva han tenkte og følte. Men nå … Hele kroppen spente seg, og han holdt så hardt rundt kanten av skrivebordet at knokene hvitnet.

«Når skjedde dette?» spurte han og vekket telefonskjermen til live. «Hvorfor har jeg ikke fått beskjed om det?»

«Fredag kveld. Jeg fikk bare vite det fordi jeg gikk forbi HR-kontoret», forklarte hun nervøst. «Jeg tror hun ventet til de fleste hadde gått for dagen. Det har alltid vært noe rart med henne.»

«Takk, det var alt», glefset han, reiste seg og strente fordi henne ut av kontoret. I det store rommet var det to store skrivebord i hver sin alkove på hver side. Skrivebordet til høyre tilhørte sekretæren hans, en eldre, effektiv kvinne. Skrivebordet var ryddig. Det andre skrivebordet var som regel fullt av kaffekopper, huskelapper og fargerike strikkeprosjekter, men nå var det like ryddig som det første.

Xander så forundret på den tomme plassen og kjente sinnet velle opp. Hvem sa opp uten et ord til forvarsel?

Det lignet ikke Quinn. Hun hadde vært like forutsigbar som han selv var. Det var hun som hadde hatt ansvaret for den korte gjestelisten og taushetsavtalene. Nå måtte han sende ut en embargo til media, og han trengte Pandora her.

Han ringte direktelinjen til sikkerhetsteamet og forklarte situasjonen.

«Jeg må vite hvor Pandora Quinn befinner seg. Nå.»

*

Pandora Quinn hadde vært inne på hjemmekontoret til Zeus Mytikas mange ganger i løpet av de seks månedene hun hadde jobbet i selskapet. Men hun hadde ikke vært der siden han døde. Nå virket det nifst å gå i de øde gangene i hjemmet hans. Men hun hadde ett siste oppdrag å utføre før hun kunne forsvinne.

Hun hadde aldri brutt loven, selv ikke da Zeus tvang henne til å være spionen hans de siste fire månedene. Hun hadde alltid gjort sitt beste for å holde bedrageriet overfor Xander på et minimumsnivå. Det var i hvert fall det hun hadde sagt til seg selv. Men å bryte seg inn i huset til Mytikas … det var å krysse en juridisk grense hun ville få problemer med å forklare hvis hun ble oppdaget.

Hun måtte bare gjøre dette, og så kunne hun endelig dra hjem.

Marmortrappen som førte opp til den private kontorfløyen, glitret faretruende som glatt is. Veggene var lyseblå og prydet med rokokkosøyler. Plutselig så hun for seg et par isblå øyne og kastet et raskt blikk over skulderen, som om hun på et vis hadde mant frem Xanders formidable nærvær ved hjelp av ren tankekraft.

Hun mistet balansen i trappen og kjente et sug i magen idet hun tippet litt bakover før hun gjenvant balansen. All snublingen og fallene var blitt til en slags intern spøk på kontoret, i tillegg til den høye stemmen hennes og den litt rare humoren. Hun hadde ledd med de andre til å begynne med, men etter hvert føltes det mindre morsomt og mer fordømmende.

Hun kunne sikkert ha forklart at det hadde å gjøre med nevrologien hennes, men hun hadde ikke lyst til å beskrive de forskjellige nyansene av autismespekteret for folk som knapt husket navnet hennes. Hvis de hadde ønsket å vite mer om henne, hadde de spurt.

Å jobbe for et selskap som var involvert i verdens finansmarkeder, betydde at hun ofte måtte jobbe i helgene. Men denne dagen var ikke bare en vanlig søndag. I dag skulle sjefen hennes, den mektige greske finansmannen Xander Mytikas, gifte seg med en av de rikeste arvingene i New York.

Den tidligere sjefen hennes, minnet hun seg selv på og kastet et blikk på armbåndsuret. Klokken var snart fire. Bryllupet var nok for lengst over nå. Det lykkelige paret var på vei til flyplassen for å reise på bryllupsreise i Asia.

Hun hadde ikke ment å avsløre detaljene om det hemmelige bryllupet. Spesielt ikke for Arista Theodorou, av alle mennesker. Alle visste at Zeus’ elskerinne og Xander hadde vært i krig siden Zeus ble syk.

Hun skjøv til side den dårlige samvittigheten. Dette hun skulle gjøre nå, var helt nødvendig. Hun hadde allerede levert inn en skriftlig oppsigelse. Hun hadde kanskje ventet til siste sekund for at Xander ikke skulle se den før etter at han kom tilbake fra bryllupsreisen, men det hadde hun en god grunn for.

Hun begynte å lete etter den store safen Arista hadde snakket om. Huset var tomt, så hun prøvde ikke å liste seg rundt i kontoret. Hun dunket knyttneven i veggene for å lytte etter hulrom og utstøtte et lite seiersrop da hun fant et. Hun fikk åpnet et skjult panel i veggen, og der var safen – stor som en vanlig dør.

Hun skalv på hendene da hun vred på låsen og trykket øret inn mot døren. Det var en gammeldags mekanisme, så hun fikk utnyttet superhørselen sin. Etter noen mislykkede forsøk, prøvde hun den korte nødkombinasjonen til den private heisen. Overraskende nok hørte hun at det klikket i låsen. Den store, tunge døren åpnet seg, og hun så inn i et mørkt, lite rom.

Det gamle huset hadde blitt bygget under forbudstiden og var fullt av hemmelige ganger, helt perfekt for en sleip, paranoid gammel mann som Zeus.

Alt i henne protesterte mot å gå inn i rommet, men hun tok et skritt og så et til. Hun fant ingen lysbryter, så hun brukte lommelykten på telefonen og lyste rundt på hyllene. Alle de gamle mappene sto i rekke og rad langs veggene. I en av dem fantes beviset på hva det nå var Zeus hadde på moren hennes. Det var dette Pandora hadde brukt det siste halvåret på å finne.

Den respekterte irske senatoren Rosaline Quinn nektet å avsløre de nøyaktige detaljene. Hun hadde bare fortalt datteren at det kunne sette en stopper for karrieren hennes. Det i seg selv var ikke særlig overraskende, tenkte Pandora og rynket pannen. Zeus var kjent for sine lyssky avtaler og vellystige affærer.

For seks måneder siden hadde familien hennes mottatt en invitasjon til en gallamottakelse i New York. Til å begynne med hadde det virket som en gyllen mulighet, og hun hadde ikke forstått hvorfor moren virket så motvillig. Men det hadde endt med at de dro dit, og Pandora hadde overhørt noe som skulle ha vært en privat samtale mellom Zeus og moren hennes. Zeus hadde tydeligvis ventet på å innkassere en tjeneste fra Rosaline. En tjeneste moren hennes ikke kunne levere. Den gamle mannen hadde fått et ondskapsfullt glimt i øyet, fått øye på Pandora og bedt henne komme inn i rommet. Hun hadde prøvd å spille helt for første gang i sitt liv … og hadde endt opp med å stå i gjeld til djevelen selv.

Lyset fra telefonen gled over hyllene på den bakre veggen. Beviset måtte finnes her. Hun begynte å trekke ut esker og bla igjennom dem.

Da telefonen ringte, skvatt hun så voldsomt at hun mistet esken i gulvet og innholdet spredte seg ut på gulvet. Men da hun så navnet på skjermen, rynket hun pannen. Arista Theodorou. Hva i all verden ville hun nå?

«Jeg ville bare takke deg for informasjonen. Kom deg vekk fra Xander. Hvis han finner ut at du var innblandet, kommer det ikke til å gå deg vel. Han ble rasende da han ble vraket.»

Vraket? Hva snakket hun om? «Jeg skjønner ikke hva du snakker om. Jeg var ikke innblandet i noe. Det var du som lurte meg til å avsløre konfidensiell informasjon. Du fikk det du ville ha da du fikk vite om avtalen mellom Xander og bruden hans.»

Hun brøt forbindelsen og ble stående og stirre på den mørke skjermen mens de kryptiske ordene ringte i ørene. Vraket? Hva hadde hun ment? Sånne ting skjedde ikke i perfekte sosietetsbrylluper, eller?

Hun fortsatte å lete. Men etter en stund satte hun seg ned på huk og sukket tungt. Hvis hun ikke fant beviset, var det lite sannsynlig at Xander kom til å finne det. Kanskje hun bare skulle reise tilbake til Irland. Men hvis han saksøkte henne for brudd på taushetsplikten, kunne hun trekke moren inn i enda en skandale …

Hun var så oppslukt i sine egne tanker at det tok et øyeblikk før hun registrerte de svake lydene. Hun snudde seg langsomt og stivnet til da hun så det velkjente isblå blikket.

«Hei, Quinn.» Xander sto i døråpningen. «Forstyrrer jeg?»

Han tok seg fantastisk ut i smoking, tenkte hun idiotisk nok. Han stirret på rotet hun hadde stelt i stand, og hun var sikker på at han kom til å anmelde henne for innbrudd. Men han skulle være på bryllupsreise nå – og hvorfor hadde han ingen giftering?

«Er dette grunnen til at du sa opp?» Stemmen hans var illevarslende rolig da han tok et skritt inn i rommet. «Fordi du hadde tenkt å gjøre et brekk og stikke av?»

Pandora ristet på hodet og tok et skritt tilbake. Blikket hennes flakket rundt i rommet – og der var det: morens pikenavn skrevet med svarte bokstaver på en mappe. Den lå blant flere andre på gulvet.

Xander fulgte blikket hennes. «Stå stille.»

Det var en tydelig advarsel, men hun måtte få tak i den mappen. Det måtte være beviset Zeus hadde truet henne med. Han hadde gitt henne den ene forferdelige oppgaven etter den andre og tvunget henne til å lyve og bedra mens han hele tiden dinglet den foran henne som en gulrot. Hun var lei av å bli herset med. Hun hadde ikke tenkt å adlyde Xanders kommando. Hun hadde kommet hit for å sette moren og seg selv fri, og hun ville ikke gi opp uten kamp. Før hun fikk tenkt seg om, hadde hun kastet seg ned på gulvet og grepet tak i mappen. Hun reiste seg og skulle til å løpe forbi ham, men han stoppet henne. Selvfølgelig gjorde han det.

Det var kanskje det lille mørke rommet eller adrenalinet. Noe skjedde i kroppen da han grep henne om skuldrene. Tiden gikk saktere. Hun så sin egen knyttneve på vei mot den patriarkalske nesen hans og hørte gryntet han utstøtte da han unngikk slaget. Og så falt de begge to.

Hun skrek ut da hun traff gulvet. Han ble liggende over henne. Og et kort øyeblikk var det ingenting annet som eksisterte enn lyden av hjerteslagene deres som slo i takt.

Xander åpnet munnen for å si noe, men ble avbrutt av at noen skygget for lyset som sivet inn fra kontoret. Og så ble døren lukket med et smell.