JANICE MAYNARD

DEN STØRSTE TJENESTEN

Oversatt av Mone Kelly

Kjære leser!

Mannen min og jeg er så heldige at vi bor i nærheten av nasjonalparken Great Smoky Mountains. Fra kontorvinduet mitt en februardag kan jeg se solen glinse i snøen på de høyeste toppene. I april myldrer yndlingsstien vår av små villblomster. Om sommeren er det en barnlig glede å plaske i de kalde fjellbekkene. Hver høst kommer reisende fra hele landet for å se på høstlandskapet og få et raskt glimt av en svartbjørn. Nasjonalparken setter sitt preg på alle som bor her og de som kommer på besøk år etter år.

Jeg elsker Wynn, helten min. Han var så bestemt på ikke å la utfordringene definere ham. Han har klatret hele veien til toppen, og likevel kan han ikke helt snu ryggen til fjellhjemmet sitt.

Jeg håper du koser deg med historien til Wynn og Felicity. Det var en glede å skrive den. Lag deg en kopp kakao, finn deg et deilig teppe og kos deg …

Kjærlig hilsen

Janice Maynard

Til Dolly Parton,

som vokste opp i landlig fattigdom

og likevel fulgte drømmene sine.

Tusen takk, Dolly,

for din sjenerøsitet og respekt.

For fjellene du kaller hjemme.

1

Begravelser i november var de verste. Dagen var rå og grå, med byger av iskaldt regn. Lave skyer omsluttet fjellene. Felicity Vance krøp sammen inne i kåpen sin og angret på at hun ikke hadde tatt på seg bukse. Hun holdt seg på avstand fra de andre sørgende.

Den svarte, langermede kjolen passet til anledningen, men hun var kald helt inn til margen. Hun burde gått for komfort. Tidligere, da hun ankom begravelsesbyrået og oppdaget at det ikke var der seremonien skulle foregå, hadde hun ikke vært modig nok til å gå bort til de som skulle ta imot gjestene. Hun hadde kikket inn i den overfylte salongen som luktet nelliker og sorg, og så hadde hun satt kursen mot bilen.

Nå var hun her, og hun ønsket at hun hadde lest notisen om seremonien mer nøyaktig.

Det var som et slag i magen å se kisten, selv på avstand. Det var likevel enda vanskeligere å se han som sørget mest, Wynn Oliver, broren til den avdøde. Mannen som en gang hadde vært hele hennes verden.

Hun så på ham nå, selv om alt hun kunne se av ham bakfra, var et par brede skuldre kledd i en håndsydd, svart ullfrakk. Han hadde ingenting på hodet, og det mørke, bølgete håret lot seg ikke merke av den tunge, fuktige luften. Mannen hadde ikke engang et skjerf rundt halsen.

Hjertet hennes blødde for ham. På tross av en elendig oppvekst – eller kanskje på grunn av den – hadde han alltid hatt et nært forhold til søsteren sin. Shandy var bare tjueni år … definitivt for ung til å dø. Hun hadde blitt innhentet av en aggressiv kreft, og hadde overlatt ansvaret for sin ti måneder gamle baby til den sørgende broren sin.

Wynn og Felicity var fire år eldre. En gang i tiden hadde Felicity trodd at Shandy kom til å bli hennes svigerinne.

Livet hadde forpurret planene.

Mens prestens stemme leste trøstende vers for den lille flokken, skalv Felicity og krøllet fingrene sammen inni hanskene. Kanskje hun ikke burde kommet.

Hun hadde sett dødsannonsen i en post på sosiale medier. For femten år siden hadde Felicity forlatt det lille samfunnet Falconʼs Notch. Selv om hun nå bare bodde femti minutter unna, i Knoxville i Tennessee, kunne hun like gjerne hatt adresse på andre siden av månen.

Falconʼs Notch var en sammensveiset gjeng med familier samlet i en liten bygd. De hadde ikke engang et eget postkontor. Skoleelever ble busset til skoler i de nærmeste byene, og innbyggerne holdt seg for seg selv. De fleste likte det sånn, men ikke alle. Wynn og Felicity hadde lengtet etter å se verden.

Felicity hadde noen ganger dårlig samvittighet for at de hadde latt Shandy være igjen.

Men likevel, som attenåring og med en verden som gikk i knas, hadde Felicity vært opptatt med sin egen smerte og forvirring.

Hun feide fortiden unna og rettet igjen fokuset mot det triste øyeblikket som utspilte seg. Teltet med de grønne markisene skulle gi ly for sol og regn for den avdødes familie. Ti hvite klappstoler, i to rader med fem, var satt ujevnt utover.

Stolene var tomme.

Det var bare Wynn igjen i familien, og kjente hun ham rett, ville han foraktet komforten ved å sitte. Han stod oppreist, sterk og rakrygget, helt til presten sa sin siste bønn.

Så knelte han og la en enslig, rosa rose på toppen av kisten. Det knuste Felicitys hjerte å se det. Etterpå reiste han seg opp og tok et skritt bakover mens begravelsesagentene senket Shandy ned til hennes siste hvile.

Tårene sved i Felicitys øyne. Halsen snørte seg sammen. Denne vakre avkroken av fjellene skjulte så mye smerte. Utbredt fattigdom. Avhengighet. Det siste var årsaken til at Shandy aldri hadde klart å komme seg unna. Men hun hadde funnet forløsning i at hun hadde blitt nykter før barnet ble født.

Og nå dette …

Den beskjedne flokken begynte å løse seg opp. Noen hadde uten tvil stilt opp i sympati og omtanke. Andre hadde kun interesse av å menge seg. Mange ville ta en kikk på lokalsamfunnets mest berømte sønn.

Millionæren. Eller kanskje billionæren. Antallet nuller spilte ingen rolle. Wynn Oliver hadde en gang vært en av dem. En innfødt som hadde slått seg opp. Han var som en mytisk figur rundt her.

Etter all suksessen hadde Wynn bygget seg et hus øverst i dalen, høyt oppe i fjellene nær grensen til nasjonalparken. Det var ikke mange som hadde sett det, men ryktene gikk om hvordan det så ut.

Wynns egentlige hjem var i New York. Felicity lurte på hvorfor han hadde følt at det var nødvendig å etablere et annet hjem i det hele tatt.

Hun hadde stirret i bakken og flyttet vekten fra den ene foten til den andre i et forsøk på å føle tærne sine da en lav, dyp stemme sa navnet hennes.

«Fliss?»

Hun løftet hodet sjokkert og stirret inn i et par mosegrønne øyne. Pusten frøs i lungene hennes.

«Wynn», kvekket hun.

Blikket hans smalnet. «Jeg så deg hos begravelsesbyrået.»

Var det en anklagelse i stemmen hans? Hun kremtet. «Du hadde så mange å snakke med … Jeg bestemte meg for at jeg var en for mye.» Hun tok en pause mens hun lette etter de riktige ordene. «Jeg kondolerer, Wynn. Virkelig. Shandy hadde hele livet foran seg. Det er utrolig urettferdig.»

Smilet hans var blekt og helt uten humor. «Livet er sjelden rettferdig. Jeg trodde du hadde lært det nå.»

Sarkasmen tilsa at hun burde stikke av, men føttene ville ikke røre seg. De var nå blitt isblokker som kanskje ikke kom til å tine igjen noensinne.

Hun skalv kraftig, og Wynn tok tak i albuen hennes. «Du er jo iskald.» Han kikket nedover beina hennes, og magen buktet seg i en merkelig følelse. «Shandy hadde ikke villet at du skulle fryse i hjel.»

«Jeg bør gå», sa hun. Hun kjente dragningen av den arrogante seksualiteten hans fortsatt, etter alle disse årene.

«Nei.» Han sa det helt tonløst. «Jeg må snakke med deg. Vi drar hjem til meg. Den store, svarte bilen er min. Den er ikke låst, så bare sett deg inn. Jeg kommer straks. Jeg kjører deg tilbake igjen senere så du kan hente bilen din.»

De korte ordene skylte over henne og omga henne med en dis av vantro. «Hvorfor skulle jeg gjøre det?» Nå var det hennes stemme som var kort og sarkastisk.

Uttrykket i ansiktet til Wynn stivnet, og øynene glinset som knust glass. «Du skylder meg det, Fliss. Dette er viktig.»

Før hun rakk å svare, gikk han av gårde. Han stoppet og snakket med andre som hadde kommet for å vise sin respekt.

Wynn Oliver kunne ikke få henne til å gjøre noe som helst. Alt Felicity trengte å gjøre, var å sette seg i sin egen bil og kjøre vekk. Det var et par ting som stoppet henne. For det første var hun nysgjerrig, og for det andre så hadde han rett. Merkelig nok skyldte hun ham det. Og hun hadde båret skyldfølelsen med seg i femten år.

Bilen luktet som Wynn. Det ga egentlig ingen mening. Gutten Felicity hadde kjent, hadde ikke hatt råd til dyr aftershave. Likevel var den svake, maskuline duften nok til å bringe frem minner som fikk humøret til å lysne. Uansett hvor ille ting hadde endt, hadde hun en gang vært Wynns kjærlige elsker.

Hun gned seg på føttene og lurte på hvor lang tid det ville ta å få tilbake følelsen. Hvis hun hadde dratt rett hjem, ville en varm dusj og en komfortabel joggedress hjulpet henne over denne ubehagelige dagen.

Men her satt hun.

Femten minutter senere åpnet døren på førersiden seg, og Wynn gled inn i setet. Han hadde med seg duften av regn og de grønne trærne som omga dem. Hun stivnet da han kikket på henne fra siden.

«Takk for at du kom», sa han, og bevegde litt på kjeven. «Jeg visste ikke at du og Shandy fortsatt var nære venner.»

«Jeg vil ikke beskrive det som nære», sa Felicity forsiktig. «Vi sendte hverandre julekort og en og annen e-post. Jeg fikk beskjed om fødselen, og hun delte diagnosen sin med meg. Jeg besøkte henne på sykehuset en gang. Hun var så utrolig modig, selv om jeg vet at hun var bekymret for babyen.»

«Det er det jeg vil snakke med deg om.»

Han satte bilen i gir og svingte ut omgitt av en sky av grus. Det var ikke langt til Wynns hus i luftlinje, men veien dit var smal og kronglete.

Etter å ha humpet seg over et stort hull på størrelse med Grand Canyon, gned Felicity seg i pannen. Hun kjente at en hodepine var på vei. «Du er rik», mumlet hun. «Hvorfor fikser du ikke dette?»

Wynn vrengte på rattet og unngikk akkurat et enda større hull. «Veien forhindrer uønsket besøk.»

«Skjønner.»

Endelig kom de til en jernport, låst med en kodeboks. Wynn trykket på noen tall og ventet på at porten skulle åpne seg før han kjørte inn på en asfaltert plass.

«Takk gud», sa Felicity. «Jeg tror jeg knakk en tann på veien.»

Wynn humret. Lyden var rusten, som om han ikke hadde ledd på lenge. «Du var alltid en luring.»

Felicity krympet seg. Hun likte ikke å snakke om fortiden. Hun foretrakk å konsentrere seg om her og nå.

Huset åpenbarte seg, og hun kvalte et gisp. Det var utrolig. På en eller annen måte var det som skåret direkte ut av skogen. Huset satt som en monark – med skifertak, kobberrenner og enorme, grove tømmerstokker, trolig gjenvunnet. «Det er nydelig, Wynn», sa hun. Perfekt for en einstøing. «Hvordan holder du det rent?»

Han satte bilen i park. «Hvorfor er det alltid det første kvinner spør om?»

«Vi er som vi er», svarte hun tørt.

«Hushjelpen kommer annenhver måned. Moren til en av våre gamle klassekamerater. Diskré og utrolig effektiv.»

«Så fint for deg.»

De gikk ut av bilen samtidig. Vinden var blitt sterkere, og temperaturen lavere. Sludd var blandet med regnet. Wynn tok henne i armen mens de løp opp trappene. Selv om det var rart og unaturlig, var hun glad for støtten.

Inne var det stille. Wynn gikk rundt og skrudde på lysene. Felicity gikk rundt og prøvde å ta inn alt hun så. En ubehagelig følelse av misunnelse kvernet i magen. Som flyvertinne anså hun ikke leiligheten sin som noe annet enn en base innimellom jobbene, men dette …

Stua var enorm, men samtidig komfortabel. Møblementet var perfekt for å ta en lur eller bare slappe av. Teppene ga stedet mer varme, og en lysekrone av elghorn skapte en gyllen glød.

En svær peis dominerte den ene veggen, men den hadde vinduer på hver side som avslørte den tåkete skogen utenfor.

Wynn knelte foran peisen. «Takk», sa han. «Jeg liker det, selv om jeg ikke får vært her så mye som jeg hadde planlagt da jeg bygde det». Han tente en fyrstikk. Veden, som allerede lå klar, tok fyr og sendte en bølge av varme mot sofaen hvor Felicity satt.

Hun sparket av seg de fuktige skoene og krøllet beina under seg og dro et rødt ullteppe over fanget. Wynn hadde tatt av seg frakken, og nå kunne hun se hvordan den mørke buksa strammet over rumpa og lårene hans.

Han var en mektig mann, på alle måter.

Verten reiste seg. «Vil du ha kaffe? Varm sjokolade?»

«Varm sjokolade hadde vært deilig.»

Han nikket. Hun klarte ikke å tyde uttrykket hans. «Kommer snart.»

Felicity sukket og satte seg bedre til rette i sofaen da han gikk. Hun hadde blitt liggende hele natta og lure på om hun skulle komme i dag, og derfor ikke sovet godt. Nå som varmen fra ilden begynte å tine den kalde kroppen hennes, ble hun søvnig.

Det var en dårlig idé. Hun måtte være på vakt.

Hun og Wynn var ikke venner. Hun var ikke sikker på hva de var, men venner var de definitivt ikke. Den fysiske responsen hun fikk av ham, sa henne at hun måtte være forsiktig.

Tjue minutter etter kom han tilbake med et stort brett av tre som han satte på en lærpuff. Han hadde tatt av seg slipset og åpnet et par av knappene i halsen.

Kaffen han hadde laget til seg selv, var svart, og mest sannsynlig sterk … akkurat som han alltid hadde likt den. Han hadde laget en kopp rykende varm kakao til Felicity, og toppet den med pisket krem. Hun tok en slurk og kjente at den var hjemmelaget.

«Dette var kjempegodt», sa hun. «Takk.»

«Ikke tenk på det.» Han satte seg på sofaen rett ovenfor henne. «Har du fått igjen varmen?»

«Ja.»

Hun begravde ansiktet i koppen og nektet å se på ham i en så intim situasjon. Kroppen hennes vibrerte av nytelse, tåpelig, imaginær nytelse. Akkurat som at man kjenner fantomsmerter når man har amputert et lem, kjente Felicity at skjelettet og musklene, ja, selv cellene hennes, responderte på mannen som hadde vært hennes første kjærlighet. Hennes første elsker. Femten år. Femten lange år.

De hadde delt alt. Håp, drømmer, kropper og kjærlighet. Men det hadde ikke vært nok. Tap og hjertesorg hadde drevet dem fra hverandre.

Hun drakk opp kakaoen og satte koppen på brettet.

«Hvorfor er jeg her, Wynn? Det har vært fint å se huset, men jeg vil gjerne hjem før det blir mørkt.»

Han skulte på henne. «Hvorfor har du det så travelt? Har du en date i kveld?»

Ansiktet hennes ble varmt. Hånet han henne? «Planene mine har ikke du noe med. Hvis du vil snakke med meg, så snakk.»

«Ja vel.» Han reiste seg og begynte å gå rundt. Av og til stoppet han og la mer ved i peisen.

Felicity ventet. Hun ante ikke hva han ville snakke om. Endelig lente han seg mot en av trestolpene som støttet taket og la armene i kryss over brystet. «Shandy utnevnte meg til Aylas verge.»

«Jeg hørte det. Det er mye å ta innover seg. Finnes det ingen andre?»

Wynn trakk på skuldrene. «Faren har aldri vært involvert. Og som du vet, er foreldrene våre borte.»

Felicity nikket sakte. «Jeg hørte det», sa hun. «Jeg er lei for at de aldri var der for dere.» Foreldrene til Shandy og Wynn hadde dødd av en overdose, begge samme kveld. Som voksne, og foreldre, hadde de i beste fall vært dysfunksjonelle. Da Wynn gikk på barneskolen, hadde en nabo oppdaget at Wynn og Shandy hadde vært overlatt til seg selv i flere timer. Barnevernet ble tilkalt, og barna ble tatt fra hjemmet.

Moren og faren til Wynn hadde holdt en følelsesladd tale i retten og bedt på sine knær om å få tilbake barna sine, og etter to måneder i fosterhjem hadde Wynn og Shandy returnert.

Ting hadde vært bedre i et år eller to. Felicity visste at Wynn hadde lært en verdifull lekse, og verken han eller Shandy lot heretter noen få vite om de gangene de hadde vært overlatt til seg selv.

Han skar en grimase. «Selv om de hadde vært i live, er det ingen sjanse for at jeg hadde latt moren min få ansvaret for den uskyldige babyen til søsteren min.

«Det skjønner jeg. Hvor er Ayla nå?»

«Hushjelpen har gått med på å ha henne et par dager. Jeg har vært så opptatt med begravelsen, og jeg må fortsatt rydde ut av leiligheten til Shandy.»

«Hva med forretningene i New York?»

Han trakk på skuldrene. «Heldigvis jobber jeg med bra folk. Jeg er bare en telefonsamtale unna.»

Felicity nikket. «Jeg vet ikke hvordan det er å ha søsken, men jeg kan ikke tenke meg at dette har vært lett.»

Han ble grå i ansiktet. Utmattelsen og sorgen han hadde prøvd å skjule hele dagen, ble plutselig synlig. «Det er så bortkastet», mumlet han.

Etter en stund gikk han gjennom rommet, flyttet brettet og satte seg ytterst på puffen. Kneet hans var nesten helt inntil hennes. «Du må hjelpe meg, Fliss.» De vakre øynene hans boret seg inn i hennes, og det ble vanskelig å puste og vanskelig å svelge.

Selv om hun hadde mest lyst til å skyve seg unna, tvang hun seg selv til å sitte stille. Hun var ikke redd, ikke egentlig. Men dette var Wynn. Hjertet og hjernen kjempet om den riktige responsen.

«Jeg har fri de neste fem dagene», sa hun. «Jeg kan hjelpe til med leiligheten. Det går raskere hvis vi er to.»

Munnen hans stivnet. «Det er ikke det.»

«Jeg skjønner ikke.» Hva var det han prøvde å si?

Han fikk et rart uttrykk i ansiktet. «Det er en rar tilfeldighet, men jeg kjenner sjefen din. Vi tjenestegjorde sammen i en komité for noen år siden.»

Felicity var forvirret. «Ja vel?»

«Jeg forklarte ham situasjonen. Jeg nevnte aldri navnet ditt, men jeg spurte om en ansatt ville kunne få ekstra permisjon i en slik situasjon og senere komme tilbake med full ansiennitet og fordelene som følger med.»

Magen hennes vrengte seg. Han mente vel ikke …? «Hva er det du sier?» Stemmen hennes var flat.

Wynn tok hendene hennes i sine. Det var en klar invadering av intimsonen hennes. «Jeg trenger deg, Fliss.»

«Det har du allerede sagt. Men til hva?» Pulsen hennes steg.

«Jeg vil at du skal passe på Ayla. I ni måneder til et år. Bo hos meg i New York. Ta deg av henne. Så, når jeg er hjemme på slutten av dagen, kan jeg knytte bånd til henne.»

Felicity rykket til seg hendene sine. Han spurte om det umulige. «Det er absurd. New York, av alle steder, må ha minst et halvt dusin respektable barnevaktbyråer. Du har råd til å betale dem godt. Du kan velge og vrake blant søkere.»

«Nei», sa han brått. «Jeg vil ikke ha en fremmed, verken i huset mitt eller i Aylas liv.»

2

Hjertet til Felicia dunket i en kvalmende hastighet. «Jeg er en fremmed, Wynn. Den babyen har aldri sett meg før.»

Han rynket brynene. «Det er sant. Men du er ikke en fremmed. Du kjente Shandy. Du kjenner meg. Og du er en Falconʼs Notch innfødt.»

«Hvorfor spiller det noen rolle?»

«Verdier. Historie. Røtter.»

Hun ristet på hodet. «Du og jeg hatet dette stedet. Vi kunne ikke vente med å komme oss vekk herfra.»

«Kanskje det var det vi sa til oss selv. Det er vanskelig å unnslippe de tingene som utgjør en barndom. Ingen av oss hadde den beste oppveksten, men fjellene var en evig konstant. Vi elsket å gå på tur. Selv når hverdagen var uutholdelig, trengte vi bare å se opp for å få et inntrykk av tidens gang.»

Søren. Hvis han skulle bli så filosofisk, hadde hun ikke sjans. Det var en av tingene hun hadde forelsket seg i den gangen for mange år siden. Gutten som hadde vokst opp med ingenting, men som hadde en overflod av kunnskap og fantasi, i tillegg til en dyp visdomsåre.

Nå satt han her i dyre, håndsydde klær og tedde seg med en selvsikkerhet og maskulinitet som tilsa at han hadde nedkjempet noen demoner.

Hun lette etter de riktige ordene for å avslutte samtalen. Wynn var farlig for hennes sjelefred, og hun kunne ikke la ham dra henne med seg inn i sin bane.

«For det første», sa hun kort, «du hadde ingen rett til å snakke med sjefen min, selv ikke teoretisk. For det andre, så liker jeg jobben min, og jeg er god i den.»

Wynns blikk smalnet. «Og for det tredje?»

Hun svelget. «Jeg vet ingenting om å ta vare på en baby.»

«Ayla er teknisk sett ingen baby, hun er ti måneder gammel. Og selv om det knuste hjertet mitt da jeg så det, har den døende søsteren min laget en hersens perm med alle detaljer om spising, soving og legebesøk …»

Han kremtet, og Felicity kunne se at øynene hans var blanke.

«Wynn …» Det gjorde vondt å se ham lide.

«Dette er sannsynligvis den eneste sjansen jeg får til å bli far», gryntet han. «Jeg vil ikke ødelegge det.»

Felicity rynket pannen. «Du er trettitre år gammel. Du må da ha hatt forhold til kvinner i New York.»

«Kvinner, ja. Forhold, nei.»

Hun holdt ikke ut lenger. Hun reiste seg opp, uten å være nær ham. «Det er umulig», sa hun. «Og det vet du. Er dette din måte å plage meg på for gøy?»

Han reiste seg og fulgte bevegelsene hennes uten å la det være mer enn en meter mellom dem til enhver tid. «Jeg vil være en god far for Ayla. Og jeg trenger din hjelp.» Han tok en pause. «Du skylder meg det, Fliss.»

Små prikker danset foran øynene hennes. Han kunne like gjerne slått henne i magen. «Det er urettferdig», hvisket hun. Klumpen i halsen gjorde det vanskelig å snakke. «Du vet at jeg ikke gjorde noe feil.»

I det øyeblikket var smerten sjokkerende fersk og rå. For femten år siden hadde hun hatt en spontanabort. En baby hun ikke engang visste at hun bar på. Traumet og hjertesorgen hadde etter hvert satt en stopper for forholdet med Wynn.

Ingen av dem hadde vært voksne nok til å håndtere sorgen. Hun hadde vært fokusert på sitt eget tap, og hadde ikke vært i stand til å forstå Wynns følelser. Han hadde vært rasende og såret uten å kunne skylde på noen.

En kort stund hadde han til og med lurt på om hun hadde visst om graviditeten uten å si det til ham.

Hun hadde forsikret ham om at hun ikke hadde hatt en anelse, men hun forsto tvilen hans. Foreldrene hans hadde vært lystløgnere, og Felicity hadde ikke tall på hvor mange ganger de hadde brutt løfter de hadde gitt sine egne barn.

Å si at Wynn hadde problemer med å stole på folk, var en underdrivelse.

Den første uken etter spontanaborten hadde Wynn fridd til henne. Hun var fortsatt ikke sikker på hvorfor. Trodde han at en giftering ville døyve smerten ved å miste det som aldri hadde vært deres fra begynnelsen av?

Hadde det vært hvilket som helst annet tidspunkt i forholdet, ville hun vært overlykkelig. Hun elsket Wynn. Men kroppen og hjertet hennes trengte fortsatt å leges, så hun sa nei.

Det var feil ting å gjøre. Wynn hadde blitt et kaldt skall av seg selv. Han følte seg avvist og utagerte. Han lovet at han aldri skulle spørre henne igjen.

Så forlot han byen, og Felicity, og lot seg innrullere i marinen.

Så mye smerte. Så store tap.

«Vær så snill å ta meg tilbake til bilen min», sa hun. Hun hadde vondt i brystet og øynene sved. Hun burde aldri kommet i begravelsen.

Han dro fingrene gjennom håret og viste for første gang en mangel på kontroll. «Jeg kan ikke, Fliss. Jeg lar deg ikke dra før du sier ja.»

Sinnet blusset opp i henne. «Så du kidnapper kvinner nå? Er det din greie?»

«Ikke kvinner. Bare deg.» Han pustet dypt. «Det er en ting til …»

«Glem det. Det er ingenting du kan si som får meg til å endre mening. Dette er absurd.»

Det skjeve smilet hans var blekt. «Jeg husker alle gangene du fortalte meg hvor vanskelig det var for deg å ikke ha en mor. Din første menstruasjon. Den gangen du skulle ha ordnet håret for en stor begivenhet, men ikke hadde råd. Da du ikke klarte å bestemme deg for om du skulle ligge med meg eller ikke.»

Hun stirret på ham i avsky. Han var virkelig villig til å utnytte alle svakhetene hennes for å få viljen sin. «Din drittsekk», sa hun.

«Tenk på det, Fliss. Hele livet drømte du om å ha en mor, fordi din hadde forlatt deg, og fordi faren din ikke klarte å bestemme seg for en reserve. Jenter trenger en mor. Ayla trenger en feminin rollemodell. Vil du ikke gi henne det du aldri hadde? Ni måneder, Fliss. Maks tolv. Vi lager en kontrakt for å holde det ryddig. Og selvsagt skal du få kompensasjon for tapt lønn fra flyselskapet.»

«Pokker ta deg.»

Han visste han hadde vunnet. Hun så det i ansiktet hans. Uttrykket hans myknet. «Det blir ikke så ille. New York er en utrolig by. Og du skal få fri, jeg er ikke et monster.»

«La oss ha en ting klart», sa hun. «Hvis jeg gjør dette, er det for Shandy og Ayla. Jeg skylder deg ingen ting. Fortid er fortid, og det du og jeg hadde, er for lengst over.»

Hun kunne ikke tyde ansiktsuttrykket hans, men han sa alt ved å trekke på skuldrene. «Forstått.»

«Og jeg hjelper deg ikke med leiligheten til Shandy. Hvis jeg skal flytte, har jeg nok å gjøre selv.»

«Ja vel, frøken.»

«Det er ikke sikkert det vil fungere», advarte hun. «Det er ikke sikkert babyen vil knytte bånd med meg eller deg. Hva skal du gjøre da?»

Han rettet seg opp i ryggen og strammet kjeven.

«Jeg planlegger aldri for fiasko, kun suksess. Den lille jenta er alt jeg har igjen.»

*

Tre dager senere var Felicity på vei om bord i et privatfly på vei til LaGuardia. Kofferten hennes var allerede på plass. Hun hadde sendt fire esker med klær og personlige eiendeler i forveien.

Hvert skritt hun tok var fulgt av panikk. Hva var det hun drev med?

Den eneste måten å takle det på var å fokusere på babyen. Ayla var bedårende. Hun hadde Shandys blonde hår og Wynns grønne øyne. Den lille jenta kom til å bli en hjerteknuser.

Wynn holdt barnet idet han dukket inn i kabinen. Det hadde vært lite kommunikasjon mellom dem helt siden han kjørte Felicity tilbake til bilen fra fjellet, kun en håndfull korte tekstmeldinger.

For hva gjensto å si? Wynn hadde vunnet.

Felicity satte seg til rette i et sete lenger bak og festet setebeltet. Hun nektet å la ham se at hun var imponert. Hun hadde visst lenge at Wynn var utrolig suksessfull og velstående, men å se livsstilen hans på så nært hold var mye å ta innover seg.

Han hadde alltid vært ambisiøs, selv da de var tenåringer.

Mens hun så på, lente han seg mot vinduet og puttet Ayla i barnesetet som var festet til setet ved siden av ham. Babyen var ekstremt godmodig og tilpasningsdyktig. Felicity håpet at barnet ville like henne, men hun hadde ikke fått testet teorien enda. Wynn slapp henne ikke et sekund.

Så snart de var i lufta kunne ikke Felicity ignorere sin største frykt lenger. Ikke å fly, det hadde hun gjort profesjonelt lenge. Hun hadde forkortet sin versjon av historien til kollegaene og vennene sine da hun gikk ut i permisjon, for å holde det privat. De trengte kun å vite at hun hjalp en venn.

Nei, frykten som hadde holdt henne våken de tre siste nettene, var mye mer personlig. Hun kom til å bo hos Wynn. Sove i huset hans. Mest sannsynlig dele måltider.

Babyen kom ikke til å være anstand i det hele tatt. Nærværet hennes ville kanskje bli en distraksjon noen ganger, men ifølge den nå berømte permen til Shandy, sovnet Ayla halv åtte hver kveld og sov hele natten.

Hva skulle Felicity bruke alle de timene til?

Når hun lukket øynene og lot som om hun sov, kunne hun ikke se noe annet enn bilder av at hun traff på en stort sett naken Wynn i gangen.

I de små morgentimene kunne en mann og en kvinne med en felles fortid gjøre alle slags mulige feil.

Og så var det den fryktinngytende sannheten.

Felicity hadde fortsatt lyst på Wynn Oliver. Fysisk. Kroppen hennes gjenkjente hans og krevde oppmerksomhet. Hvordan skulle hun skjule den ikke fullt så uforklarlige og presserende lengselen sin?

Hun var trettitre år gammel. Det hadde vært en håndfull menn i sengen hennes. Hyggelige menn. Kjekke menn. Men ingen av dem hadde fått henne til å føle seg som Wynn gjorde da de elsket.

Motorene brølte. Felicity satte seg tilbake og prøvde å slappe av mens flyet tok av. Turen til New York tok mindre enn to timer, og selv om hun ble sittende med setebeltet på og ikke kunne se over setet foran seg, skjønte hun at babyen måtte ha sovnet, for etter en halvtime kunne hun se at Wynn jobbet med noe på dataen.

Hun følte seg uvel, fylt av like deler frykt og spenning. Hun kom til å savne venner og kollegaer, men likevel … Denne utfordringen ga henne energi, selv om den var full av fallgruver.

Mens hun kikket ut på de lodne skyene, husket hun en av de siste gangene hun hadde sett Wynn før begravelsen. Felicity hadde blitt tildelt en kabin på første klasse på flyet mellom Atlanta og Heathrow. Wynn hadde kommet på flyet og stjålet all den profesjonelle elegansen hennes.

Etter det første måltidet hadde han lagt setet bakover, dratt teppet over seg og lagt seg til rette på en dunpute, og Felicity hadde bedt kollegaen sin om å bytte rader.

Det hadde krevd en klønete forklaring, men Felicity hadde ikke overlevd natten hvis hun hadde blitt nødt til å gå forbi en sovende Wynn i seks timer. Hun hadde fortsatt sett ham fra andre siden av flyet.

Når han sov så han sårbar og imøtekommende ut, men hun visste at det var en løgn. Da hun hadde kommet med matbrettet hans tidligere, hadde han sett rett igjennom henne, som om han aldri hadde sett henne før.

Reaksjonen hans gjorde vondt.

Minnet om den London-turen gjorde fortsatt vondt. Hun husket hun tenkte at flyturen aldri kom til å ta slutt, og morgenen etter, ved frokostserveringen, så Felicity smertefullt på at Wynn smilte til flyvertinnen som skulle vært henne.

Han hadde bare sett hennes vei en gang, rett før landing. Blikkene deres møttes. Noe passerte mellom dem, og hun skjønte plutselig at han hadde vært like oppmerksom på henne som hun hadde vært på ham.

Det var ett og et halvt år siden. Hun hadde ikke sett ham siden … Ikke før den grusomme dagen som var Shandys begravelse.

Felicity la bare så vidt merke til turbulensen. Tankene hennes var fylt av Wynn og Ayla, akkurat som de hadde vært siden den kalde dagen i begravelsen.

Hvorfor hadde hun ikke stilt Wynn flere spørsmål?

Hun visste svaret. Etter den dagen i huset hadde hun vært desperat etter å komme seg hjem og bygge opp det sviktende forsvaret sitt. Kun absolutt nødvendig kontakt heretter.

Hun lente seg ut i midtgangen og kikket mot fronten av flyet. Babyen sov nok fortsatt. Wynn jobbet hardt. Hun lurte på når han sov. Hun hadde en følelse av at han aldri mistet telefonen av syne.

Alt hun kunne se av ham, var en skulder og toppen av hodet, men hun husket hvordan han så ut den morgenen. Den samme svarte ullfrakken over nok en dyr dress. Han hadde til og med tatt på seg slips, noe som virket litt ekstravagant, men hva visste vel Felicity om nåtidens Wynn Oliver? Kanskje han brukte elegante silkeslips til pysjamasen.

Det var ikke lurt å tenke på Wynn og slips og senger samtidig. Hun var allerede engstelig ved tanken på de kommende boforholdene.

Hun visste at han bodde i en dyr leilighet et kvartal unna Park Avenue. Han hadde lovet at den var mer enn stor nok for de tre, og at Felicity ville ha sitt eget område og tid borte fra ham og babyen. Men det var det som var så morsomt med løfter; noen ganger var de bare ord brukt som forhandlingsmidler.

Å lande på LaGuardia og gå av flyet sammen med en rik, velkjent New Yorker var en helt annen opplevelse enn å stresse rundt ved bagasjebåndet sammen med en brokete gjeng. En privat bil og tre ansatte stod klare til å ta imot Wynn og følget hans og sende dem av gårde.

Wynn hadde brukt store deler av karrieren sin på å jobbe med flyselskaper og FAA-tjenestemenn, så han kjente de fleste på flyplassen av utseende, til og med bakkemannskapene. Han var høflig og snill, sannsynligvis fordi han husket sin egen spede begynnelse.

Ved bilen ble Felicity sjokkert over å se Wynn skifte bleie på babyen før han installerte barnesetet selv. Da hun nevnte det, fikk hun et skjevt blikk tilbake. «Ayla er min nå. Jeg tar ingen snarveier når det gjelder hennes sikkerhet og velvære.»

«Stoler du på meg?» spurte hun, og var fortsatt ikke sikker på svaret.

Han strammet den siste stroppen og rygget ut av bilen.

Blikket hans ble skarpere. «Du hadde ikke vært her ellers.»

Beklageligvis hadde de kommet til byen på verst tenkelige tidspunkt. Turen tok førtifem minutter, og for hvert minutt vokste Felicitys angst.

Siden Wynn ikke tok fokuset vekk fra babyen, var det ikke annet for Felicity å gjøre enn å ta innover seg skjønnheten og livet i byen.

Hun hadde besøkt New York mange ganger, men ikke på denne måten. Mens bilen tok dem nærmere og nærmere, følte Felicity seg som en inntrenger. Hva ville stillingen hennes være? Hun var ikke en gjest. Teknisk sett skulle hun jobbe sammen med Wynn med å ta vare på datteren hans.

Hele situasjonen gjorde henne ukomfortabel.

Innen de hadde kommet frem til den elegante, men enkle bygningen hvor Wynn bodde, var Felicity kvalm av nerver.

Flokken av ansatte var klare til å jobbe. De hadde kjørt i en egen bil bak dem. En høytidelig dørmann hilste på Wynn og åpnet dører. De var snart i heisen på vei opp til trettifemte etasje. Toppleiligheten, skulle det vise seg.

Wynn gav henne en rask omvisning med Ayla på armen. «Kjøkken, stue», sa han. Hun så det vanlige utstyret, men også en takhage.

Utendørsområdet var grått og kjedelig på denne tiden av året, men Felicity kunne se det for seg om våren. Utsikten over byen ville være utrolig.

«Og her er rommet ditt», sa Wynn et øyeblikk senere.

Felicity stoppet i døren med en følelse av sjokk og noe annet. Det var en svak eim av maling i lufta. Han hadde selvsagt ikke pusset opp, bare for henne. Det ville vært latterlig. Men lukten var beviset.

Veggene var malt i en delikat seladongrønn nyanse. Det var eksakt den samme fargen hun en gang hadde pekt ut for Wynn i en butikk. Som syttenåring hadde hun fantasert om drømmesoverommet sitt. Hun hadde til og med beskrevet et damask-sengeteppe i kremhvitt og gull, ikke ulikt det som nå dekket den store sengen foran henne.

«Det er nydelig», sa hun, i en nøytral tone.

Ble Wynn skuffet over svaret hennes? Den ørlille rynken fikk henne til å lure. «Babyens rom er mellom våre. Jeg tar henne med meg i natt.» Han åpnet døren og skar en grimase. «En av dine første oppgaver blir å gjøre i stand barnerommet. Jeg har snakket med sjefen i en av de beste babybutikkene i byen. De har allerede kredittkortinfoen min. Jeg sa at du kom til å ringe eller komme innom for å plukke ut noe.»

«Jeg er ikke sikker på om jeg vet alt vi kommer til å trenge», sa Felicity.

«Sjefen hjelper deg. Jeg fortalte at vi er nybegynnere. Jeg er sikker på at hun får brukt en stor del av pengene mine.»

«Har jeg et budsjett?» Felicity visste svaret, men hun ville høre hva han sa.

Nok en gang så hun en hjerteskjærende sorg i øynene hans. «Shandy lot meg ikke hjelpe henne med sykehusregningene», sa han. «Faktisk så lot hun med vilje være å fortelle meg hvor nærme slutten hun var. Jeg sviktet søsteren min, men jeg kommer ikke til å svikte denne babyen. Jeg gjør hva enn som trengs for å forsikre meg om at hun vokser opp sunn og lykkelig.»