KATELYN DOYLE

KJÆRLIGHET
OVER BORD

Oversatt av Eli-Ann Tandberg, MNO

Gursli Berg Forlag

Originalens tittel: Total Dreamboat

Første gang utgitt av Flatiron Books, New York, 2025

Copyright © Katelyn Doyle, 2025

Norsk utgave © 2025 Gursli Berg Forlag

www.gursliberg.no

Oversatt av Eli-Ann Tandberg

Dette er et skjønnlitterært verk. Navn, karakterer, steder og hendelser er enten et produkt av forfatterens fantasi, eller det er brukt fiktivt. Enhver likhet med levende eller døde personer, forretninger, firmaer, hendelser eller steder, er helt tilfeldig.

Omslag: Vi-An Nguyen

Design innmat Jen Edwards

Illustrasjoner innmat:

Skip © icon Stocker / Shutterstock

Delfiner © Media Home / Shutterstock

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

Isbn 978-82-8432-056-4 (ePub)

Isbn 978-82-8432-055-7 (trykk)

Materialet i denne utgivelsen er vernet etter åndsverkloven. Det er derfor ikke tillatt å kopiere, avfotografere eller på annen måte gjengi eller overføre hele eller deler av utgivelsens innhold uten at det er hjemlet i lov, eller følger av avtale med Kopinor. Enhver bruk av hele eller deler av utgivelsen som innmating eller som treningskorpus i generative modeller som kan skape tekst, bilder, film, lyd eller annet innhold og uttrykk er ikke tillatt uten særskilt avtale med rettighetshaverne. Bruk av utgivelsens materiale i strid med lov eller avtale kan føre til inndragning, erstatningsansvar og straff i form av bøter eller fengsel.

Til den virkelige Lauren

1
FORLAT SKIPET

I dag

NASSAU, BAHAMAS

Hope

Hvis du aldri har vært på Señor Frog’s med kjærlighetssorg, er det ikke noe jeg anbefaler. Å drikke frozen margarita av et neonfarget plastrør er trist nok i seg selv. Du har ikke lyst til å gjøre det mens du gråter.

Man skulle ikke tro det her jeg sitter med snørr i håret, men jeg har ikke alltid vært en sånn jente som gråter alene i en meksikanskinspirert kjederestaurant.

Før var jeg jævlig kul.

Jeg hadde alle muligheter til å erobre verden. Hadde et talent som begeistret folk. En selvsikkerhet som kunne ta rommet med storm.

Men så gikk det vellykkede livet mitt i stå, de lyse utsiktene mørknet og uansett hvor mye jeg anstrengte meg for å komme på rett kjøl igjen, havnet jeg bare lenger og lenger unna den personen jeg ville være.

I stedet ble jeg denne personen:

Hun med mascara rennende nedover ansiktet i en bahamansk turistfelle som stinker av nachos, hulkende over en gutt hun har kjent i knapt en uke.

«En margarita til?» spør servitøren, som dukker opp fra ingen steder. Han kommenterer ikke hysterianfallet mitt, men ansiktet hans sier tydelig: «Du ser ut som du trenger en.»

«Bare regningen, takk», sier jeg med skjelvende stemme.

Han belaster kortet mitt, og jeg tørker tårene med en serviett, går ut av restauranten og inn i en vegg av fuktighet like kvalm og kvelende som et fullpakket dampbad i et ikke veldig rent treningsstudio.

Jeg lengter etter skygge og luftkondisjonering, men jeg orker ikke tanken på å gå tilbake til cruiseskipet i den tilstanden jeg er i. Å begi seg til et cruiseskip i det hele tatt strider mot min personlighet selv under de beste omstendigheter. Men når det gjelder akkurat dette cruiseskipet, er det der han befinner seg.

Han, med det fengslende ansiktet og det mørke, bustete håret og den tørre humoren og de forferdelige, sårende oppfatningene av meg.

Jeg vet jeg blir nødt til å gå tilbake, men jeg har fortsatt en time i frihet før avgang, så jeg spaserer inn mot sentrum av byen.

«Miss lady!» roper en kvinne som selger vevde håndverksprodukter fra en bod. «Ikke vær trist. Ikke gråt i paradis!»

«Det går bra», snufser jeg, til tross for at jeg fortsatt sipper litt. Jeg stanser foran boden hennes og tar opp en stråhatt brodert med ørsmå konkylier. «Hvor mye koster denne?»

«Tretti dollar», sier hun.

Jeg har bare tjuefem.

«Å, ok», sier jeg. «Men takk.»

Jeg begynner å gå derfra, men hun forbarmer seg over meg. «Trist jente, du får den for tjue.»

Jeg takker henne, rekker henne pengene og trekker hatten langt ned i ansiktet.

Det er sikkert på tide å gå tilbake til havnen nå. Jeg får ta frem telefonen for å se på kartet.

Men telefonen ligger ikke i vesken.

For sent husker jeg at jeg la den til lading på nattbordet i dag tidlig. I fortvilelsen må jeg ha glemt den på lugaren.

Jaja, samme det. Jeg bare går tilbake samme vei som jeg kom. Dessverre har jeg ikke så god orienteringsevne og går meg bort med en gang.

Jeg går inn i en sigarbutikk for å spørre om veien, og en mann bak disken sier at jeg skal ta til venstre, så til høyre, så gå i tjue minutter.

Tjue minutter?

«Hva er klokken?» spør jeg.

«Det er sigartid», sier han vennlig.

«Nei, seriøst – vet du hva klokken er?»

«Tjueen minutter over fem», sier han.

Å nei.

Jeg takker ham og skynder meg ut av butikken.

«Det går bra», sier jeg høyt til meg selv. «Bare finn en taxi.» Men enten er det ingen taxier i nærheten, eller så er jeg for stresset til å gjenkjenne dem.

Jeg fortsetter å løpe, denne gangen med veibeskrivelsen etset inn i hodet av ren frykt, og omsider er jeg fremme ved gaten langs stranden, en rett linje til piren. Jeg kan se skipet, der det glinser hvitt i det fjerne.

Det er langt unna.

Jeg tar vanligvis ikke kontakt med fremmede, men jeg er desperat, så jeg løper bort til en fyr som er i ferd med å sette seg på en motorsykkel og spør om han vet hvor jeg kan få tak i en taxi.

Han peker mot havnen. «Det er en holdeplass der borte, ved cruiseskipene.»

Det hjelper lite.

Han ser tydeligvis at jeg er bekymret, for han tilbyr seg å kjøre meg til havnen med motorsykkelen.

Motorsykler er skumle, synes jeg, og sykkelen hans virker ikke stor nok for to, og han har ikke hjelm.

Jeg sier takknemlig ja.

Sykkelen gjør et byks forover, og vi suser bortover veien mot piren.

Felix

Hva gjør du når kvinnen du var dum nok til å falle for på ferie, knuser alle dine illusjoner om romantikk?

I mitt tilfelle leier du en vannskuter i Bahamas og kjører sint på kryss og tvers frem og tilbake i bukten i full fart, i håp om at det frådende kjølvannet skal drive ut smerten.

Det gjør det ikke, men det er tydeligvis en fin måte å gå tom for bensin på.

Vannskuteren stopper med et så voldsomt rykk at jeg nesten blir slynget ut i vannet som med en katapult. Jeg vrir hardt på gasshåndtaket, håper at det på mirakuløst vis skal starte motoren sånn at jeg kan putre tilbake til land.

Den gir fra seg en lyd lik en elefant som promper.

Greit.

Det er bare rundt tre hundre meter til stranden, men siden det er sent på dagen, er det ingen andre ute på vannet som jeg kan be om hjelp. Jeg blir nødt til å vente til ekspeditøren i surfebutikken legger merke til at jeg har fått motorstopp og kommer meg til unnsetning, eller drive til havs og dø.

Jeg nekter å omkomme på en Sea-Doo-vannskuter. Jeg tar av meg den påbudte oransje redningsvesten og vifter med den over hodet mens jeg blåser i fløyta som er festet til nøkkelen i tilfelle en nødssituasjon. Etter å ha holdt på sånn i fem–seks minutter er det omsider en på land som får øye på meg. En fyr fra surfebutikken kommer kjørende med en jolle.

«Sorry, altså!» roper han blidt idet han nærmer seg. «Dette pleier ikke å skje! Jeg tar deg med tilbake og skaffer deg en ny WaveRunner. Du får full refusjon.»

«Det er ikke nødvendig», sier jeg. Iveren min etter å la depresjonen få utløp i vannsport, har gått over.

Mannen fester den døde vannskuteren til et slepetau og kjører mot stranden i omtrent fem kilometer i timen.

Farten gjør meg nervøs. Jeg beregnet bare en time til denne utflukten, og det har gått minst halvannen.

Jeg henter ryggsekken min i den leide oppbevaringsboksen og leter etter telefonen for å se hva klokken er.

Den er 17:09. Båten går halv seks.

Jeg panikkløper ut av butikken og i retning havnen. Seks gater senere går det opp for meg at jeg ikke har ryggsekken. Jeg må ha satt den igjen på benken ved oppbevaringsboksene i butikken.

Svarte faen.

Jeg spurter tilbake.

Den er ikke der.

«Har noen levert inn en ryggsekk?» spør jeg ekspeditøren. «Jeg satte den igjen her for noen få minutter siden.»

Hun ser tomt på meg.

«Nei, beklager», sier hun.

Noe som betyr at jeg er i et fremmed land uten penger eller legitimasjon, bortsett fra et smakfullt blått armbånd fra et cruiseselskap med navnet mitt i relieff.

Og nå er klokken 17:16.

Å rekke tilbake til skipet i tide er noe midt imellom veldig fort og klin umulig.

Det går bra, sier jeg til meg selv. Det må jo være litt slingringsmonn når det gjelder et fartøy med ansvar for eldre turister som er tomsete av sol og rom. Passet mitt er fortsatt på skipet. Alt jeg trenger å gjøre, er å komme meg tilbake til havnen og forklare situasjonen, og så er jeg på sjøen og får avsluttet denne elendige reisen.

Problemet er at jeg når frem til havnen akkurat i tide til å se Havets romanse gli ut fra kai.

Jeg vifter som en gal med armene. «Vent», roper jeg desperat. «Vent.»

Andre turister ser på meg, noen er bekymret, noen fniser. «Se», hører jeg en spøkefull amerikaner si til kona si. «En etterslenger.»

Jeg smetter forbi køen ved inngangen til ombordstigningsområdet og går andpusten bort til en av havnefunksjonærene.

«Jeg skulle vært med det skipet», sier jeg heseblesende. «Kan du kontakte dem og be dem snu?»

Han ler. «Skipet snur ikke når det har gått fra kai.»

«Men de kan jo ikke bare la en passasjer stå igjen på land», sier jeg. «Vær så snill, det finnes vel en tender, eller –»

«Der borte», sier han, peker på et avlukke ved havneporten. «Det er dit du skal gå når du ikke rekker båten.»

Ah. Det finnes en prosedyre. Litt beroligende.

Jeg spurter bort dit.

«Hallo», sier jeg til betjenten. «Jeg rakk ikke båten. Den mannen» – jeg peker på havnefunksjonæren – «sa at du kanskje kunne hjelpe.»

Betjenten smiler forståelsesfullt.

«Hva er navnet, sir?»

«Felix Segrave.»

Han nikker. «Ja, skipet varslet oss om at du ikke var kommet tilbake.»

«Så de visste det, men dro likevel?»

«Skip har ikke lov til å legge fra kai etter oppsatt tid. Det er forskriften.»

«Kan jeg ta en taxibåt for å nå dem igjen? Jeg betaler selvfølgelig.»

«Nei, sir. Passasjerer som ikke går om bord, må møte skipet i den neste anløpshavnen.»

Den neste anløpshavnen er St. Martin, som strengt tatt er Frankrike. Jeg er ganske sikker på at grensekontroller ikke godtar cruiseskiparmbånd som legitimasjon.

«Jeg beklager, men jeg har ikke passet mitt», sier jeg. «Jeg må komme meg tilbake på den båten.»

Mannen rister på hodet. «I så fall må du å kontakte ambassaden din. Jeg gir deg gjerne telefonnummeret.»

«Dette er tåpelig», protesterer jeg. «Jeg kan se båten. Det ville ta fem minutter å komme dit med en tender.»

Mannen trekker unnskyldende på skuldrene. «Jeg beklager. Sånn er retningslinjene.»

Jeg skal til å hevde at retningslinjer som fastsetter at man kan forlate en passasjer i et fremmed land uten penger eller legitimasjon, er veldig dårlige retningslinjer, da jeg hører et høylytt pust bak meg.

Jeg snur meg og får se et vakkert ansikt.

Et vakkert, tårevått ansikt delvis skjult under en solhatt med konkyliepynt. Men ikke mer skjult enn at jeg kan se at ansiktet uttrykker sterk avsky.

Jeg står og måper mot kvinnen som etter min mening har forårsaket hele denne ulykken.

«Du», hveser hun.

«Du», hveser jeg tilbake.

2
KJÆRLIGHETSSKIPET

Seks dager tidligere

SAN JUAN, PUERTO RICO

Karibias undere, dag 1

Velkommen om bord på Havets romanse!

Det er en glede å ønske deg velkommen til å sette seil for ditt livs eventyr! Du begynner med å sjekke inn på lugaren, der din private butler sørger for å ivareta alle dine behov. Deretter spiser du lunsj i vår elegante Panoramasal, med en gourmetbuffé som kan friste enhver gane. Klokken 16.00 treffer du besetningen og medpassasjerene dine til champagnemottakelse på bassengdekket akkompagnert av tropiske toner fra vårt dyktige sjumannsorkester Sjøhestene. Om kvelden spiser du middag i vår femstjerners restaurant, Styrbordsalen, eller smaker de japanske delikatessene i Inagi eller de norditalienske kokekunstene i Liguria, signaturrestaurantene våre. (Krever bordbestilling.) Og du må selvfølgelig ikke gå glipp av den magiske musikalen, Idoler fra scenen, klokken 21.00 i vårt toppmoderne Kosmos Teater, med et stjernespekket ensemble rett fra Broadway!

Det er en ære å ha deg som gjest – og vi håper du får en vidunderlig reise!

Hope

Se for deg at bestevenninnen din inviterer deg med på en tidagers tropeferie, med alt inkludert. Se for deg at du skal besøke De karibiske øyer, boltre deg på hvite sandstrender, nyte eksklusive spabehandlinger, spise gourmetmåltider, sove i en luksuriøs suite med havutsikt, og at du gjør alt dette mens alle dine ønsker blir innfridd av en personlig butler.

Høres herlig ut, ikke sant?

Men det er en hake.

Ferien finner sted på et cruiseskip.

Og cruiseskip er ikke noe for meg, skjønner du.

Jeg er livredd for norovirus, jeg blir irritabel av buffeer, og jeg hater vannsklier dypt og inderlig.

Men her er jeg, i en taxi som svinger inn til en havn der glinsende hvite skip på størrelse med avenyene i New York City ligger på rekke og rad.

Ikke vær negativ, instruerer jeg meg selv. Du skal fylle din kreative brønn med solskinn og luksus og samvær med bestevenninnen din. Du skal slutte å tenke på Gabe. Og så skal du dra hjem og gjøre et heidundrende comeback.

«Hvilket cruiseskip?» spør taxisjåføren.

«Havets romanse», sier bestevenninnen min Lauren.

Jeg vrir meg automatisk, sånn som jeg gjør hver gang hun sier navnet på båten høyt.

«Slutt», sier hun. «Det er et søtt navn. Å, wow, se! Der er den!» Hun peker på båten som ruver over oss. På siden har den et hjerteformet emblem som består av to delfiner med fjeset mot hverandre.

«Nusselig», sier jeg.

Lauren fisker frem telefonen og filmer seg selv mens hun sukker og stønner henrykt over skipet – jeg regner med at det er innklippsbilder til de smiskete TikTok-innleggene hun er kontraktsbundet til å lage i bytte mot reisen vår.

Jeg klistrer på meg et smil og prøver å la være å tenke på Titanic.

Taxien stopper ved et skilt for passasjerinnsjekking, og en bærer styrter frem for å hjelpe oss med bagasjen før vi engang har kommet oss ut av bilen.

«Tusen takk», sier jeg mens han uanstrengt løfter den slitte kofferten min og Laurens tre enorme amerikakofferter fra Louis Vuitton opp på en tralle.

«Hva har du pakket i dem, egentlig?» hvisker jeg til Lauren. «Sofaen din?»

«Stort sett kaftaner og ballkjoler», sier hun. «Og kamerautstyr, selvsagt. Kan ikke dra noen steder uten ringlyset mitt!»

«Selvfølgelig», sier jeg.

«Hører jeg en spydig tone, miss Lanover? Jeg trodde vi var enige om at du skulle oppføre deg som en vulgær bitch og ha det gøy mens du drikker margarita og sløver i solen med puppene ute.»

«Sorry», sier jeg. «Du har rett. Fra og med nå er jeg vilt begeistret.»

«Jeg skal minne deg på det.»

Vi går igjennom sikkerhetskontrollen og blir tatt imot av en mann med europeisk aksent og så elskverdige manerer at man skulle tro han tok imot medlemmer av kongefamilien og ikke en influenser på sosiale medier med følge. Han inspiserer passene og billettene våre, forteller oss at vi kommer til å få det helt fantastisk, og at han og resten av besetningen er glade for å ha oss som gjester på det han håper blir den første av mange turer.

Lite sannsynlig.

Så blir vi fulgt til et sitteområde, der vi skal vente til det blir vår tur til å gå om bord.

Jeg ser ut på et hav av sølv.

Sølvhår, altså.

«Alle sammen er jo minst seksti år gamle», hvisker jeg til Lauren.

«Ja, vennen min. Det er hele poenget.»

Lauren er her av taktiske grunner. Havets romanse har en ny solopakke for single, og hun holder på å lage en sponset serie om den. «Bare tenk på det», sa hun da hun la frem forslaget om at vi skulle dra. «Du er fanget på et skip i ti dager sammen med passende menn. Det er genialt. Jeg kommer antagelig til å finne meg en ektemann.»

«Blir du ikke arbeidsledig da?» spør jeg.

Å finne seg en ektemann – en rik ektemann – er tross alt det karrieren hennes bygger på.

Lauren Rose Mathison, kjent som @LaurenLuvRose for fansen, begynte karrieren sin da hun var med i Min drømmemann, en realityserie på tv der kvinnelige deltakere leverer en liste med kriterier som den ideelle ektemannen bør oppfylle, og så blir de etterlatt på en øy med «matcher» som er håndplukket av produsenten. Haken? Ingen av jentene vet hvem av frierne som er den antatte sjelevennen deres.

Lauren valgte ikke riktig, men hun fikk sitt gjennombrudd i den første sesongen, etter å ha kunngjort på sin sjarmerende texasdialekt at sjelevennen hennes måtte ha «både velfylt underbukse og velfylt lommebok». Hun foredlet kjendisstatusen til influenserberømmelse, postet videoer om hvordan man skulle flørte og kle seg for å være mest mulig forførerisk og dro på omfattende «oppdrag» for å finne og forelske seg i en velstående ungkar. Som en del av slagplanen har hun tatt timer på eksklusive golfbaner, hatt ekstrajobb som flyvertinne på private jetfly, deltatt på kryptovaluta-konferanser og infiltrert en pokerring med høye innsatser.

Før du ringer Gloria Steinem for å klage over feminismens død, så vær klar over at Lauren kjører en humoristisk linje. Videoene hennes har den opprømte stilen til en reporter som setter seg selv under lupen og blir laget med glimt i øyet.

«Å, hold opp», sier Lauren. «Jeg vil ha en mann, og dessuten er ikke alle sammen gamle.» Hun nikker diskré mot et svart par i trettiårene iført eksklusive resortklær, som lyser bryllupsreise, og deretter et par stilige homofile menn som ser ut til å være rundt førti og har en smårolling i en sportsvogn.

«De er med for syns skyld», sier jeg. «Unntaket som bekrefter regelen.»

«Å, se», sier hun. «På vei inn, klokken ti.»

Jeg følger blikket hennes til en gruppe på fire veltrente menn i femti- eller sekstiårene.

«Ingen damer i følget, og de ser rike ut», sier Lauren. «Og han i den blå blazeren er superkjekk. Kanskje du skal satse på ham.»

«Han kler seg som Thurston Howell III.»

«Hvem?»

«Millionæren fra Gilligan's Island.»

«Ingenting i veien med det. Det er jo idealet vårt!»

«Snakk for deg selv. Jeg er her for å spise gratis rekecocktail.»

«Velg i det minste hummeren, jenta mi. Dette er et luksuscruise. Og kanskje du treffer noen. En flørt er akkurat det du trenger for å komme over Gabe.»

«Jeg er veldig over Gabe», lyver jeg.

«Det er du veldig ikke», sier hun. «Du har ikke vært på en eneste date siden det ble slutt, og det er åtte måneder siden.»

Ja, men det er sånt som skjer når du blir hemningsløst forelsket i noen som vil velge navn til de fremtidige barna sine på den tredje daten, og så slår opp med deg to uker etter at dere har flyttet sammen fordi han har «innsett at han ikke er klar.»

Den typen oppførsel får ikke en jente til å kaste seg over datingappen igjen.

Hvordan kauteriserer man et sår som går så dypt? Er det egentlig så unaturlig å savne en du trodde skulle bli faren til barna dine, selv om han såret deg?

Jeg går videre. Det tar bare litt lengre tid enn Lauren liker.

Det største problemet er at jeg har følt meg helt flat etter at det ble slutt. Fantasiløs. Livløs. Kjønnsløs.

Og det hjelper i grunnen ikke at foreldrene mine skal skille seg.

Men jeg er klar til å legge det bak meg. Det er på tide at jeg rister av meg depresjonen over det mislykkede forholdet og den dalende karrieren.

Denne turen handler om å komme i vater igjen, få opp energien og minne meg selv på at jeg er en sånn person som vet hvordan man satser alt.

«Jeg er enig i at en flørt ville være bra for meg», sier jeg. «Men jeg har ingen planer om å kline med noen jeg blir nødt til å skifte bleier på om ti år.»

«Den typen menn vi er ute etter, har råd til å ansette en sykepleier til sånt», sier Lauren. «Og du aner ikke hvor bra modne menn er i senga.»

«Øh … Greit.»

Lauren gransker folkemengden etter mulige friere, får øye på en velstående noenogsekstiåring med muntre blå øyne, to middelaldrende fyrer iført golfklær fra topp til tå, og en usedvanlig kjekk herremann med stilige hornbriller som går med en ganske så elegant stokk.

Og så gisper hun.

«Å, herregud, se», hvisker hun, gjør en bevegelse med haken mot innsjekkingsskranken. Jeg følger blikket hennes til et middelaldrende par sammen med to veldig pene, unge lyshårede kvinner.

«Å nei», sier jeg. «Konkurranse?»

«Ikke de», sier hun med lav stemme. «Han.»

En av de unge kvinnene tar et skritt til siden, og til syne kommer en mann som ser ut til å være i begynnelsen av trettiårene. Han er middels høy og muskuløs, med tykt, krøllete mørkebrunt hår. Den hvite T-skjorten fremhever musklene i skuldrene og avslører noen kunstferdig strektegnede tatoveringer på underarmene.

Han kikker seg over skulderen og tar meg i å glane åpenlyst på ham. Jeg snur meg så brått at jeg er nær ved å få nakkesleng og rødmer så kraftig at det brenner i ansiktet.

Før Lauren rekker å gjøre mer narr av meg, kommer en kvinne i stivet hvit besetningsuniform gående mot oss med et smil.

«Miss Mathison og miss Lanover», sier hun. «Det er meg en glede å invitere dere om bord. Bli med meg.» Hun løfter hånden mot landgangen, der en fotograf venter med et kamera satt opp foran skipets kleine logo.

«Ønsker dere et gratisportrett?» spør han da vi kommer bort.

«Å, nei takk –» begynner jeg, men Lauren smiler strålende.

«Ja, gjerne det», sier hun.

Hun stiller seg opp i den innøvde posituren hun vet viser hennes beste side. Jeg står tafatt en armlengde unna, med hendene i lommen på vintageshortsen i matrosstil, og venter på å få det overstått.

Lauren tar meg i armen og drar meg nærmere. «Brystet frem, haken til siden», instruerer hun. «Og smil med øynene.»

Jeg prøver å følge ordre idet blitsen lyner i ansiktet mitt og blender meg.

«Tusen takk!» sier Lauren blidt.

Da vi går derfra, kommer familien med den sexy sønnen frem for å ta plassen vår.

«Prøv å ikke knuse kameralinsen med den dårlige utstrålingen din, Felix», sier en av søstrene (jeg regner med at de er søstre, for de er så å si helt like).

Gutten smiler vennlig til henne. «Hvis du fortsetter å irritere meg, skal jeg sørge for at du drukner.»

De snakker med britisk aksent.

Å, herregud.

Sexy og britisk?

Jeg er skikkelig nerd når det kommer til britisk litteratur og blir helt mo i knærne når jeg hører engelsk aksent.

For første gang på veldig lenge er det noe som tennes i meg.

Det tar en liten stund før jeg gjenkjenner følelsen: tiltrekning.

Lauren dulter til meg. «Det var det jeg sa.»

Felix

Jeg fatter ikke at jeg sa ja til dette, tenker jeg idet jeg går om bord på cruiseskipet som skal være hjemmet mitt de neste ti dagene. Det ser ut som en krysning mellom et kasino i Las Vegas og en veldig fancy omsorgsbolig for eldre.

«Vi skal bo på penthouse-dekket», sier den yngste søsteren min Pear da vi går inn i heisen til privatlugarene. «Takk, mamma og pappa.»

«Hvis ikke dette er en gyllen anledning til å flotte oss, så vet ikke jeg», sier mamma. «Pappa og jeg har jo bare førti års bryllupsdag én gang.»

«Og gud vet om vi lever lenge nok til å feire femti års bryllupsdag», sier faren min.

«Ikke vær så pessimistisk, Charles», sier mamma ømt.

Mamma og pappa er bare sekstiåtte, men pappa har varslet deres nært forestående dødsfall i minst ti år.

Heisen stanser, og vi kommer ut i en korridor med mykt teppe på gulvene og gullinnrammede akvareller av havet langs veggene.

«Vi skal bo her», sier den eldste søsteren min Prue til Pear, og peker på døren til venstre. De valgte å dele lugar siden deres respektive kjærester, Eliza og Matty, var «for travle» til å være med oss på ferie.

Smart, Eliza og Matty.

«Vi tar en hvil og møtes til lunsj klokken ett, skal vi si det sånn?» spør mamma.

«Vi ses da», sier jeg.

Jeg fortsetter videre bortover gangen, leter etter lugaren min, da to kvinner på min alder runder hjørnet lenger fremme.

«Elleve femtien», sier den høyeste av dem – en slank blondine med utpreget amerikansk tonefall. «Ah, her er det.»

Den andre jenta – hun jeg tilfeldigvis fikk blikkontakt med i innsjekkingen – nikker. Hun er liten og nett, har yppige former, fløtehvit hud, masse mørke krøller og et søtt hjerteformet ansikt. Jeg er svak for krøllete hår, og jeg er svak for, ja, yppige former. Jeg smetter inn på lugaren før de får øye meg så jeg ikke blir fersket i å se på henne en gang til.

Jeg kommer inn i en suite som er så overdådig at den grenser til pornografisk. Den har en stue som vender ut mot en balkong med havutsikt, et soverom med kontinentalseng og walk-in-garderobe, og et kjempestort bad med marmorfliser. Alt er holdt i smakfulle nyanser av beige.

Jeg vet at moren og faren min har sans for luksusferier – som barn fløy vi på første klasse til Maldivene og var på safari i Kenya – men dette overgår antagelig alle ferier til nå.

Det banker på døren.

Utenfor står en smilende mann iført mørk dress og med et sølvfat med frisk frukt i hendene.

«Mr. Segrave», sier han hjertelig. «Velkommen til Havets romanse. Jeg heter Crisanto, og jeg skal være din personlige butler på reisen. Kan jeg komme inn?»

«Selvfølgelig», sier jeg og går til side. Han kommer farende inn og setter fruktfatet på spisebordet.

«Du er fra London», sier han. «Lang reise.»

«Ja», sier jeg. Han må ha memorert gjesteprofilen jeg fylte ut på nettet. Imponerende.

«Hvor er du fra?» spør jeg.

«Filippinene, sir.»

«Å, si Felix, vær så snill.» Jeg har aldri vært særlig bekvem med all staffasjen som følger med rikdommen til foreldrene mine. At en butler skal tiltale meg med «sir» er litt mer Lille Lord Fauntleroy enn jeg liker.

«Ja vel, Mr. Felix», sier Crisanto. «Skal jeg vise deg rundt i suiten?»

«Ja takk.»

Han peker på en telefon der jeg kan nå ham og kollegene hans tjuefire timer i døgnet, så viser han meg minikjøleskapet og baren som er fylt med øl, champagne og vin.

For to år siden ville jeg ha tømt alt sammen på rekordtid.

«Det er en spritmeny her – bare si fra, så kommer jeg med det du måtte ønske», sier Crisanto.

«Ikke noe brennevin, og forresten, kan du fjerne vinen?» spør jeg. «Jeg drikker mest cola zero.»

Koffein og nikotintyggegummi er de to lastene jeg har erstattet alkohol og sigaretter med etter at jeg sluttet å drikke. Jeg nyter begge med utilrådelig glupskhet. Jeg burde antagelig slutte med dem, for jeg er konstant rastløs, og jeg er støl i kjeven av all tyggingen, men jeg kvier meg for å oppgi noen av vanene jeg har bygget måteholdet mitt på.

Det tok meg altfor lang tid å komme hit jeg er nå til å risikere det, og familien min og vennene mine har lidd nok.

Det ringer i en bjelle – dørklokken.

«Ah», sier Crisanto, «det er nok stuepiken din. Jeg skal presentere deg for henne.»

Han åpner døren for en smilende ung kvinne i en tekkelig grå kjole med hvitt forkle.

«Mr. Felix, dette er Belhina.»

«Hyggelig å hilse på deg», sier jeg,

«En glede», sier hun med portugisisk aksent.

«Belhina kommer til å rengjøre lugaren din to ganger om dagen og sørge for at du har det bekvemt», sier Crisanto.

«Hva slags hodeputer foretrekker du, Mr. Felix?» spør hun. «Jeg kan komme med akkurat det du foretrekker – fast, gåsedun –»

«Å, nei da», sier jeg. «De er helt fine de som ligger på sengen. Men takk.»

«Ja vel, sir. Men bare si fra hvis du vil at jeg skal hjelpe deg med å pakke ut.»

«Tusen takk for det.»

«Da skal du få komme i orden», sier Crisanto. «Ikke nøl med å si fra dersom det er noe vi kan bistå med.»

«Den er grei.»

De forlater suiten, og jeg slenger meg ned på sengen, som er blant de mest behagelige overflater jeg noen gang har ligget på. Jeg stønner av nytelse – så lurer jeg på om naboene hører meg gjennom veggen og tror at jeg runker.

Antagelig ikke. Dette skipet er altfor storslått til å ha tynne vegger. Det er så stille her at jeg kan høre pusten min.

Jeg tar frem telefonen for å sjekke meldinger – spesielt for å se om det er noen fra Sophie, som er driftsleder for pubene mine. For eksempel om at de har brent ned i løpet av de første atten timene uten meg.

Men det er det ikke.

Jeg er litt skuffet. Jeg våker som en hauk over forretningene mine, og jeg liker å tro at jeg er uerstattelig i den daglige driften. Dette er første gang på flere år at jeg har overlatt den til noen andre i mer enn to dager.

Jeg ville det ikke. Moren min overtalte meg, sa at denne jubileumsreisen kunne være vår siste mulighet til å feriere sammen som familie før alle gifter seg og får egne barn.

Jeg skylder henne mye og vil ikke skuffe henne, men å endre rutinene mine i to uker er det mest skremmende jeg har gjort siden jeg la meg inn til avrusning.

Jeg bestemmer meg for å dusje før lunsj. Jeg blir litt satt ut av dusjhodet, som har en uanstendig virvlende vannstråle som jeg er overbevist om at ekskjærestene mine ville ha fått et inderlig forhold til.

Den får i alle fall tankene bort fra pubene.

Jeg smører meg inn med solkrem og går opp på bassengdekket, der en flokk servitører i hvitt serverer en håndfull gjester som allerede har installert seg ved bassenget. (Alle sammen er ganske solbrune fra før – de eldre har tilsynelatende liten tro på solfaktor.)

Jeg følger skiltene til restauranten, der jeg blir møtt av en buffé som er så enorm at den trenger tre rom for å få plass til alle stasjonene. Jeg går forbi oster, en sjømatdisk, salat, pasta à la minute, en lammesteik og alle mulige varmretter jeg ikke ser hva er i forbifarten, anrettet av menn i hvite kokkejakker.

Restauranteieren i meg grøsser ved tanken på buffémat. Så mye arbeid og sløseri bare for å servere middelmådige retter. Men jeg tvinger meg til å undertrykke kritikken. Dette er i det minste en overdådig pådekning.

«Vi er her borte», roper en av søstrene mine. (De har helt lik stemme, i tillegg til at de har helt lik frisyre og figur og er like flinke til å profittere på kriserammede verdipapirer.)

Jeg ser at de sitter et par bord bortenfor de to jentene jeg så i gangen.

Idet jeg går forbi dem, hører jeg hun med krøllete hår mumle «jeg hater buffeer» til venninnen sin.

Hun har åpenbart god smak.