OVERSETTERENS FORORD

3. UTGAVE 2023

Predikerens bok av Salomo er en atypisk bok i Bibelen fordi den først og fremst handler om rent verdslige forhold, dvs. samfunnsforhold og mellom-menneskelige forhold. De analyseres grundig av kong Salomo og Luther med henblikk på verden som helhet, stater, byer, familier og hver enkelt person. Leseren får dermed en helt unik forståelse av hvilke krefter som styrer historiens gang, ikke bare verdenshistorie, staters, byers og slekters historie, men også hva som i bunn og grunn styrer min egen skjebne, altså hvilke krefter som til syvende og sist avgjør min egen livshistorie. Denne lærdom er absolutt universell. Den er allment gyldig for alle mennesker til alle tider, uansett livssyn. Og den er verdt å studere for alle mennesker, for Gud sa til kong Salomo: Jeg vil gi deg et vist og forstandig hjerte, så det ikke har vært din like før og ikke vil komme din like etter deg.

Undertittelen «Kong Salomos politikk» finnes nærmere begrunnet av Luther i hans forord til forklaringen. Predikerens bok beskriver ikke eksplisitt hvordan vi blir rettferdig overfor Gud gjennom troen på Jesus Kristus, slik som de andre bøker i Bibelen gjør. Boken er relevant for alle mennesker som beskjeftiger seg med samfunnsforhold, og mer generelt: Alle slags mellom-menneskelige forhold. Uansett om leseren er politiker, leder av en større eller mindre gruppe av mennesker, eller bare opptatt av å forstå hvordan samfunnet og menneskelige anliggender styres, så er Salomos og Luthers innsikt helt unik, spennende og relevant. Som eksempel på temaer som opptar mange mennesker i vår tid kan nevnes: Kriser og kriger; hvorfor oppstår de? Global oppvarming; hva styrer den? Fattigdom, miljø-problemer, kriminalitet, nød og elendighet; hva skyldes det? Hvordan styres menneskers samfunn? Mange mennesker sliter med psykiske og følelsesmessige problemer og lidelser. De plages av angst for fremtiden. Hva er årsakene, og hva kan hjelpe oss mennesker? Salomo og Luther gir leseren konkrete svar på veldig mange slike spørsmål. Svarene er kanskje ikke «politisk korrekte» ift. vår tids herskende politiske ideer, men de vil nok likevel gi sterk gjenklang i lesernes egne erfaringer.

Troen på at mennesker kan kontrollere sin egen skjebne dominerer vår tid. Man tenker at folkets politiske ledere har evne og makt til å kontrollere, endre og regulere mange ting. Vi er opptatt av menneskerettigheter og klima. Våre politiske ledere tar beslutninger som skal sikre at rettigheter blir overholdt, og at klimaet, miljøet og alle våre livsbetingelser kommer under kontroll. Man tenker: «Vi mennesker må frelse oss selv og redde planeten vi bor på, før det blir for sent. Vår generasjon representerer et historisk høydepunkt av visdom og kunnskap.» Man baserer politikken på folks følelser; de betraktes som store autoriteter. Erfaringer derimot verdsettes ikke høyt; når de benyttes, så går de ikke særlig langt tilbake i historien. Guds ord betraktes som total irrelevant. Ingen overveier vår maktesløshet. Ingen taler høyt om plikter, for vi elsker våre rettigheter og hater våre plikter. Særlig våre plikter overfor Gud: Loven virker vrede (Rom. 4.15). Styres vår skjebne av Gud eller av oss mennesker? De fleste tror at vår skjebne styres av oss mennesker; derfor protesterer og demonstrerer man høylytt, når våre politiske ledere ikke greier å redde land og folk og selve planeten vi bor på. Salomo og Luther tar et håndfast oppgjør med hele denne tankegangen.

Oversettelsen til norsk er en idiomatisk (meningstro) oversettelse. En konkordant (bokstavtro ord-til-ord) oversettelse ville bli vanskelig; lesere ville bli forstyrret av forsøk på å forstå meningen, og dermed gå glipp av Luthers og Melanchthons verdifulle poenger. Luther selv brukte ikke adjektivet «politisk», men moderne oversettere har likevel funnet dette ordet brukbart og nødvendig for å gjengi Luthers budskap på en meningstro måte. Adjektivet «politisk» er på samme måte innført her i denne boken. Slik dreies fokus forsiktig bort fra middelalderens eneveldige styreform, over imot våre moderne demokratiske samfunn, som det også uttrykkes i en viktig fotnote: «Luthers forklaring om en verdslig konge må forstås om alle politiske myndigheter som styrer vårt samfunn.» Kong Salomo og Luthers mening er jo ikke at vi skal være lydige til kong Harald, som ikke har politisk makt i vår tid; dette forstår leserne godt. Samtidig er Luthers originale og levende uttrykksform bevart så godt det lar seg gjøre, dvs. nevnte dreining foretas bare ved ordvalg, når den er nødvendig for å bevare meningen, og gjøre det lettere å forstå den i relasjon til vår egen tid og samfunnsforhold.

Ordet «ting» brukes ca. 400 ganger i denne boken, både i bibelteksten og i forklaringen. Luther forklarer selv hva han mener med «ting» i innledningen. «Ting» = Alt det Gud har skapt (1. Tim. 4.4), dvs. alle skapte ting og deres forordninger som er gitt av Gud.

Ett av de aller viktigste ord i Predikerens bok er det hebraiske ord (hā·el) som oversettes til tysk eitel, engelsk vanity, svensk fåfänglighet, dansk tomhed og norsk tomhet. Men i gamle danske og norske bibler brukes ordet forfængelighed, ikke tomhed / tomhet. Ordets opprinnelige betydning har mange flere nyanser enn ordet «tomhet». Nyansen «tomhet» er én av dem, men det finnes flere som går tapt, hvis man bare bruker ordet «tomhet». Ved oversettelsen har det på enkelte steder vært nødvendig å bruke begge ordene tomhet og forfengelighet, for å få sammenheng mellom norsk bibeltekst (tomhet) og Luthers forklaring (forfengelighet), dvs. gjøre en tilføyelse som understreket her: Tomhet eller forfengelighet. Hvis man skal få en noenlunde uttømmende forståelse av alle nyanser i begrepet «forfengelighet», så må man kanskje starte med å lese Thomas Kingos salme «Far verden farvel». Denne danske salmedikter har tydeligvis forstått hva begrepet inneholder; salmens refreng er «Forfengelighet». Deretter må man vel også lese Luthers forklaring her, som leseren holder i hånden. Noen få ord om forbindelsen mellom begrepene «forfengelighet» og «tomhet» må anføres her: At ønsker, planer, råd, anstrengelser og handlinger er «forfengelige» betyr at de bare tilsynelatende har et meningsfylt og verdifullt innhold, men i virkeligheten er de helt forgjeves og verdiløse, dvs. de er tomme. Dermed vil den person, som besitter og utøver dem, ikke oppnå ekte legemlige og åndelige verdier. Alt var bare tåpelige innbilninger og tomhet. Fåfengt! Livet blir meningsløst og tomt.

Mye mer kunne vært sagt, men tiden og plassen tillater det ikke. Det er heller ikke nødvendig, når jeg her med takknemlig tillit kan gi ordet til større ånder, dvs. til kong Salomo og Dr. Martin Luther.

Søren Grønborg Hansen

Historisk bakgrunn og kilder

Luthers forelesninger fant sted i 1526, hovedsakelig på basis av Hieronymus oversettelse av Bibelen til latin, dvs. Vulgata. Han var avhengig av Melanchthons innsikt i språk, både for å forstå og fortolke vanskelige passasjer i Predikerens bok, og mer generelt, for å få tilgang til en ny oversettelse til latin som var bedre enn Vulgata. Men dette arbeid var meget tidkrevende og Melanchthons nye oversettelse av Predikerens bok til latin var ikke klar før Luthers forklaring ble utgitt av Luthers trosfeller i 1532 på latin. Det følgende år 1533 utkom Luthers forklaring oversatt til tysk av Justus Jonas.¹ Luther valgte en kapittel-inndeling av Predikerens bok som avvek litt fra Bibelen, fordi han ønsket seg en emne-inndeling, som han selv sier på starten av kap. 5. To andre forklaringer av Predikerens bok har åndelig og historisk sammenheng med Luthers forklaring: Johannes Brenz utga i 1528 en forklaring med et forord av Luther. Fire år etter Luthers død utga Philipp Melanchthon en forklaring på latin 1550, og den ble i 1561 utgitt på tysk, oversatt av Stephan Reich. Det er mange fellestrekk mellom Brenz, Luther og Melanchthons forklaringer. De hadde tydeligvis samme overbevisning og tro; de samarbeidet og inspirerte gjensidig hverandre. Det er skrevet flere avhandlinger om Brenz, Luther og Melanchthons forklaringer. I denne bok er det tilføyd fotnoter med forklaringer fra Melanchthon og Brenz m.fl. Det er ikke funnet uoverensstemmelser imellom Luther, Melanchthon og Brenz, men tvert imot veldig mange gjentakelser av akkurat samme lære. Derfor er Melanchthons sammendrag brukbar på Luthers forklaring. Utdrag fra Melanchthons forklaring og sammendrag gjengis som avslutning her i boken. Den lutherske lære trer tydeligere og mer fullkommen frem for oss, når vi betrakter Luther, Melanchthon og Brenz i sammenheng, akkurat som musikk også virker mer harmonisk og fullkommen, når den spilles av en trio fremfor solo. Eller rettere sagt, med dette billedspråk, så har vi her en kvartett der Salomo spiller førstefiolin. Ja, hvis man inkluderer bidragene fra Reich, Fjellstedt m.fl. så må man nesten betrakte dem som et helt lite orkester. Melodien er den samme, men instrumentene er forskjellige.

¹ Den norske oversettelse her er basert på: Johan Georg Walch: Dr. Martin Luthers Sämmtliche Schriften. Band 5. Auslegung des Alten Testaments. Auslegungen über die Psalmen, den Prediger und das Hohelied Salomonis. Concordia Publishing House. St. Louis, Mo. 1896. Side 1373-1579.

Martin Luthers forord til Predikerens bok av Salomo utlagt på skolen i Wittenberg

Fordi denne boken er uklart oversatt fra hebraisk, har alle slags lærde menn tatt på seg å forklare den. Alle har de forsøkt å anvende ulike uttalelser på sin egen tilstand, eller snarere på sin egen vrangforestilling. Dette kan ha vært på grunn av deres nysgjerrighet, som gleder seg over ting som er dunkle, nye eller uvanlige, eller fordi det er lett å oppdikte hva man vil og sette det frem på grunnlag av skrifter som er vanskelige å forstå. Filosofene forestilte seg at det som Predikeren sier helt i begynnelsen (1.8): Alle ting strever seg trett, mer enn noen kan si, gjaldt dem, som om Salomo talte om deres vanvittige og spekulative filosofi. Andre ble fornærmet over Salomos ord (3.19): For det går menneskenes barn som det går dyrene, den samme skjebnen rammer dem; de mistenker ham for å ha vært epikureer, eller i hvert fall for å ha uttrykt seg som en epikureer.²

Men ingen har misbrukt denne boken mer ugudelig enn de teologiske skolene som har vridd på skriftstedet (9.1): Men ikke noe menneske vet om det er kjærlighet eller hat som venter ham, til å gjelde samvittigheten i forhold til Gud. De har vridd det på en slik måte at de fullstendig ødela alle menneskers samvittighet med sin tortur. De utslettet fullstendig vissheten om tro på Kristus og all kunnskap om Kristus, og de lærte og innprentet ikke noe annet i fattige, plagede hjerter enn å fortelle dem at de måtte være i tvil og usikkerhet om Guds nåde og kjærlighet til oss, uavhengig av hvor ulastelige livene våre kan være. Så tykt var mørket, verre enn det i Egypt, at denne uttalelsen fra Salomo - eller rettere sagt deres egne feil, smuglet inn i denne uttalelsen - hindret dem i å se at skriftene til apostlene og evangelistene med store tegn, beviser og skriftsteder, vitner om at Kristus er vår mellommann og opphavsmannen til en helt sikker nåde og frelse, som er tilbudt oss fritt og gitt oss av Gud.

Ikke mindre skadelig for en riktig forståelse av denne boken, har innflytelsen vært fra mange av de hellige og berømte teologene i kirken, som mente at Salomo i denne boken underviste i det de kaller «verdens forakt», dvs. forakt for ting som er skapt og grunnlagt av Gud. Blant disse er Hieronymus, som ved å skrive en kommentar til denne boken oppfordret sin Blesilla til å akseptere klosterlivet. Fra denne kilden oppsto munkenes og eneboernes teologi, og den spredte seg som en flom utover hele kirken. Det ble lært, at å være kristen, betydde å forlate husholdningen, den politiske orden, til og med det bispelige (eller rettere sagt, det apostoliske) embetet, å flykte til ørkenen, å isolere seg fra det menneskelige samfunn, å leve i stillhet og taushet; for det var umulig å tjene Gud i verden. Som om Salomo brukte betegnelsen «forfengelighet» eller «tomhet» på selve ekteskapet, det politiske embetet og Ordets tjeneste som han priser på en så vidunderlig måte her, og han kaller dem alle Guds gaver! Selv om Salomo lærer at menneskene selv og deres råd er forfengelige, så snur de på alt, og de kaller tingene i seg selv forfengelige etter deres forestillinger, som er helt i strid med Salomo, mens de ser på seg selv og sine ideer som riktige og velbegrunnede. Kort sagt, alt de har produsert fra denne veldig vakre og veldig nyttige boken er deres egne grusomme fantasier. De har åpenbart brukt guddommelig gull til å støpe avskyelige avguder.

For å lyse opp dette mørket og ødelegge slike skammelige avguder, har jeg funnet det desto lettere å gi min tillatelse til å publisere disse kommentarene mine, som ble formulert i mitt foredrag og skrevet ned av andres hender, for jeg selv har blitt forhindret av annen virksomhet fra å forklare denne boken i en skikkelig offentlig kommentar. Mine kommentarer er korte og ubetydelige; men de som ikke har noe bedre, eller som ble ført på villspor av falske forklaringer, likesom også jeg engang ble, de kan her finne noe bedre, og forstandige mennesker gis her en mulighet til å bli bedre selv. I det minste har det gitt meg stor glede å få en liten smaksprøve av denne boken, etter å ha slitt meg ut over den hele livet og forgjeves plaget meg selv med meninger som var i strid med troen på Kristus. Jeg takker med stor glede barmhjertighetens Fader for at han tillater å fornye denne siste tid med så mange åpenbaringer og med så stort åndelig lys.

Predikerens bok handler om det verdslige regimente, og det ville derfor være mer korrekt å kalle den Salomos politikk (Politica) og lære om familie-livet (Oeconomia). Han foreskriver faktisk ikke lover for styringen av staten eller familien. Dette ivaretas rikelig av naturloven eller den menneskelige fornuft, som jordiske ting er underlagt ifølge 1. Mosebok 1.28; dette har vært, er og må forbli kilden, kriteriet og grensen for alle lover, enten de er politiske, nasjonale eller angår privatlivet. Men denne boken kan gi råd til en mann som er involvert i staten eller husholdningen. Den kan instruere ham, når han håndterer vanskelige problemer. Den kan oppmuntre og styrke hjertet til å være tålmodig i lidelse av alle slags ulykker. For uhell og ulykker er utallige her, som det vises av beretningene i den hellige Skrift og fra historiene til alle dikterne. Tenk på arbeidet til Hercules, monstrene som Odyssevs og andre måtte overvinne, bjørnen, løven og Goliat som David måtte kjempe med. Alle som er uvitende om denne kunsten vil til slutt bli trette, kollapse og komme til fullstendig ruin, slik som Timon, Demosthenes, Cicero og mange andre falt. På grunn av slik utålmodighet har kjettere også stiftet sine sekter i kirken, fordi de ikke klarte å ivareta sine embeter pga. menneskers ondskap. Derfor sies det i ordspråket: «Fortvilelse lager munker»; og den vise mannen Bias sa: «Regjeringen avslører mennesket», og det er sant. Hvis ikke en eller annen Salomo formaner og trøster, så tapper regjeringen mennesket for krefter, knuser og ødelegger det fullstendig. Derfor anbefaler jeg for trosbrødre denne min Salomo, som jeg peker på og henviser dem til, mer enn jeg utlegger ham. Og jeg håper at noen som er utstyrt med en rikere ånd og større gaver, vil komme frem for å forklare og pryde denne boken slik den fortjener, til pris for Gud og hans skapninger. Ham være ære i evighet ved Jesus Kristus, vår Herre. Amen.

² En tilhenger av Epikur. Begrepet kan også brukes om en hedonist eller en som lever for å nyte, en livsnyter. Epikur og hans disipler hevdet følgende leveregler for sjelen: «Ikke frykt Gud. Ikke være redd for døden. Hva som er godt er lett å få. Hva som er fælt er lett å utstå.»

Hva Predikerens bok handler om ifølge Martin Luther

Denne boken er en av de mest vanskelige bøker i hele Skriften, en bok som ingen noensinne har mestret helt. Den har faktisk blitt så forvrengt av mange forfatteres elendige kommentarer, at det nesten er en større jobb å rense og forsvare Predikeren fra alle forestillingene de har smuglet inn i ham, enn det er å vise hans virkelige mening. Det er to grunner til at denne boken har vært mer uklar enn andre. For det første innså de ikke hensikten til denne forfatteren, som det er viktig å huske på og følge med på i all slags forfatterskap, og enda viktigere her. Den andre grunnen var uvitenheten om det hebraiske språket og den spesielle språkstilen til denne forfatteren, som ofte avviker fra den vanlige bruken av språket og er veldig fremmed for vår måte å tale på. Som et resultat av dette har denne boken, som på mange måter fortjener å være i alles hender og å være kjent for alle - spesielt for myndighetspersoner på grunn av sin grafiske og unike beskrivelse av forvaltningen av menneskelige anliggender, både private og offentlige - inntil nå blitt frarøvet sitt rykte og verdighet og har ligget i elendig forsømmelse, slik at vi i dag verken bruker eller nytter den slik som vi burde. Dette er konsekvensen av gudløsheten eller uvitenheten til andre mennesker. Derfor vil vår første oppgave være å holde fast ved bokens bestemte formål, hva den søker å oppnå og hva den har i sikte. For hvis vi ikke vet dette, vil det være umulig å forstå stilen og måten å tale på.

Oppsummeringen og målet med denne boken er derfor som følger: Salomo ønsker å gi oss fred og et stille sinn i dette livets daglige begivenheter og virksomhet, slik at vi lever tilfredse i nuet uten uro og lengsel om fremtiden og uten å være bekymret for noe, som Paulus sier i Fil. 4.6. Det nytter ikke å plage seg selv med angst for fremtiden. Ved en slags vedvarende induksjon fra detaljer (gjentatt følgeslutning fra enkelte tilfelle) konkluderer Salomo med at menneskenes hensikter, bestemmelser og anstrengelser alle er forgjeves og ubrukelige, slik at han trekker en universell konklusjon fra detaljer og viser at alle menneskers anstrengelser er forgjeves. Han sier (9.11) at det ikke er sikkert at de som er lette på foten, vinner løpet, eller at heltene seirer i krigen, eller at de vise kan få seg brød osv. Tvert imot, jo klokere eller helligere eller travlere noen hevder å være, desto mindre utretter han. Hans visdom, hans rettferdighet og hans arbeid er faktisk forgjeves. Når verken disse tingene eller noe annet utgjør noen forskjell, så følger det at alt er forfengelig og forgjeves.

Her i begynnelsen er det nødvendig å utrydde den feil og farlige oppfatning av mange, at forfatteren taler om en forakt for skapninger, som Skriften på ingen måte ønsker å bli foraktet eller fordømt. For alle ting som Gud har skapt, er meget gode og er skapt til menneskets bruk, som Paulus sier med veldig klare ord i 1. Tim. 4.4–5: For alt det Gud har skapt, er godt, og ikke noe er å forkaste når det mottas med takk, for det blir helliget ved Guds ord og bønn. Derfor er det tåpelig og ugudelig når mange forkynnere angriper ære, makt, sosial stilling, rikdom, gull, berømmelse, skjønnhet eller kvinner, og dermed åpenlyst fordømmer en skapelse av Gud. Regjering eller makt er en guddommelig ordning. Gull er godt, og rikdom tildeles av Gud. En kvinne er skapt for å være en god hjelper for mannen (jf. 1. Mos. 2.18). For Gud har skapt alle ting til å være gode og til nytte for en eller annen menneskelig hensikt.

Det som blir fordømt i denne boken, er derfor ikke skapningene, men den fordervede hengivenheten og begjæret hos oss mennesker, som ikke er tilfredse med Guds skapninger og med deres bruk, men som alltid er ivrige og opptatte av å samle rikdom, heder, ære og berømmelse, som om vi skulle bo her for alltid. Samtidig blir vi lei av de tingene som er tilstede og lengter alltid etter andre ting og så igjen andre. Dette er toppen av forfengelighet og elendighet, å frarøve seg selv bruken av nåværende goder og forgjeves bekymre seg over fremtidige. Slik fordervet hengivenhet og menneskelig strev, sier jeg, er det Salomo fordømmer i denne boken, ikke skapningene selv. For om holdningen til skapninger sier han selv nedenfor (5.17-18) at det ikke er noe bedre for noen enn å være ved godt mot, gjøre livet behagelig, spise og drikke og glede seg i sitt strev osv. Han ville motsi seg selv helt om han skulle fordømme disse tingene, i stedet for misbruket av disse tingene, som kommer utelukkende fra en feil holdning i hjertet.

Noen tåpelige folk har ikke forstått dette, og har derfor lært bort absurde ideer om forakt for verden og flukt fra den, og de har også selv gjort mange absurde ting. Slik leser vi i Kirkefedrenes Livshistorier, at det var noen som ikke en gang ville se på solen (slike menn fortjener å få øynene revet ut) og som for religionens skyld spiste den dårligste maten. Hva man skal mene om slik oppførsel er tydelig nok fra det som allerede er sagt. Den rette forakten av verden vises ikke av mennesket som lever i ensomhet borte fra det menneskelige samfunn. Den rette forakten av gull vises heller ikke av mennesker som kaster det bort eller som avstår fra penger, slik fransiskanerne gjør. Men den rette forakt vises av mennesker som lever sitt liv midt i disse tingene og likevel ikke blir revet med av sin hengivenhet for dem. Dette er det første som bør tas i betraktning av de som skal lese Salomo.

For det andre må også dette observeres flittig: I denne boken taler Salomo ganske enkelt om menneskeslekten og begrenser seg tydeligvis innenfor menneskets natur. Det vil si at han taler om menneskets anstrengelser, bestrebelser og ønsker, og om menneskets råd. Derfor må vi ikke følge fantasien til fortolkere som antar at kunnskapen om naturen, studiet av astronomi eller hele filosofien, blir fordømt her, og som lærer at slike ting er å forakte som forfengelige og ubrukelige spekulasjoner. Fordelene med disse kunstene er mange og store, som man kan se tydelig hver dag. I tillegg er det ikke bare nyttig, men gir også stor glede å undersøke tingenes natur. Den hellige Skrift peker også på de skapte ting, for å vise deres gode egenskaper og krefter; for eksempel i Salme 103.5: Han metter din sjel med det som godt er, så du blir ung igjen likesom ørnen, eller 5. Mos. 32.11: Som ørnen vekker sitt rede og svever over sine unger, slik bredte han ut sine vinger. Likeså Salme 42.2: Som en hjort skriker etter rennende bekker, slik skriker min sjel etter deg, Gud, eller Ordspr. 6.6: Gå til mauren, du late, se dens veier og bli vis. Slik er alt fylt av bilder og lignelser fra de skapte tings natur, så hvis noen skulle fjerne disse tingene fra den hellige Skrift, ville han også fjerne et stort lys.

Derfor er temaet for denne boken ganske enkelt menneskeslekten, som er så tåpelig at den ved sine anstrengelser søker og streber etter mange ting som den ikke kan oppnå, eller som den ikke nyter, selv om den oppnår dem. Slik påfører man seg selv sorg og skade, men det skyldes ikke tingene selv, men ens egen tåpelige hengivenhet i hjertet. Julius Cæsar var opptatt av innsatsen for å oppnå keisermakten. Hvor stor fare og hvor mye arbeid kostet dette ham? Da han hadde oppnådd makten, var han fortsatt ikke fornøyd. Han hadde fortsatt ikke det han ønsket seg, men i det iherdige forsøket på å få enda mer, omkom han jammerlig. Dette er hva som skjer i all menneskelig innsats. Når ting strømmer inn, tar kjedsomheten snart overhånd; hvis de ikke oppnås rikelig, er det et umettelig ønske om å ha dem, og det er ingen fred. Denne lasten til den menneskelige ånd ble sett av hedenske forfattere. Slik sier Ovid: «Alt som er tillatt er ubehagelig, men det som ikke er tillatt, frister oss mer voldsomt. Jeg flykter fra det som følger meg, og jeg forfølger det som løper fra meg.» Igjen: «Ingen lever tilfreds med sin lodd, og ingen har lært å forbli innenfor sin skjebne.» Dette er det menneskelige hjertes forfengelighet, at det aldri er tilfreds med Guds gaver som er tilstede, men ringeakter dem. Man leter alltid etter andre gaver, og så igjen andre, og er ikke fornøyd før man oppnår det man ønsker, hvorpå man forakter det man har oppnådd og ser seg om etter noe annet.

For å gjenta poenget, så er hensikten med denne boken å instruere oss, slik at vi med takksigelse kan bruke de tingene som er tilstede og Guds skapninger som sjenerøst er gitt oss og skjenket ved Guds velsignelse. Dette skal vi gjøre uten engstelse for de tingene som fortsatt ligger i fremtiden. Det viktige er at vi har et rolig og stille hjerte og et sinn fylt med glede, det vil si at vi er tilfredse med Guds Ord og verk. Derfor formaner han oss i versene som følger (9.7–9) til å spise og drikke og nyte livet med vår ungdoms hustru; olje skal ikke mangle på hodet vårt, og klærne våre skal alltid være hvite. Dette stemmer med Kristi utsagn i Matt. 6.34: Hver dag har nok med sin egen plage; og Paulus sier i Rom. 13.14: Ha ikke en slik omsorg for kjødet at det vekkes begjær. Hvis et menneske kunne følge dette, så ville man ha et fredelig og rolig hjerte, og Gud vil forsyne oss rikelig med alt. Men nå piner mennesket seg selv med et dobbelt onde, fratar seg selv bruken av ting som er tilstede og plager seg selv unyttig med angst for ting som tilhører fremtiden; eller hvis man gjør noe bruk av ting, er det bare i bitterhet. Cicero var en mann med så stor veltalenhet, at han kunne vært godt fornøyd, hvis han hadde visst hvordan han skulle hvile. Men da den gode mannen alltid ville ha noe større og forgjeves presset på planene sine, så frarøvet han seg selv mange goder, og se hvilken ulykke og ødeleggelse han brakte over seg selv! Derfor sier Augustin treffende: «Du har befalt, Herre, at en mann som ikke er tilfreds med det han har, får et urolig hjerte som straff.»

Men hvis noen sammenlignet de gode tingene han har med de dårlige tingene han ikke har, ville han endelig erkjenne hvilken skatt av gode ting han faktisk har. Noen som har sunne og friske øyne, verdsetter ikke denne Guds velsignelse særlig høyt og har heller ikke glede av den. Men hvis han blir fratatt dem, for en skatt han ville være villig til å gi i bytte for dem! Slik går det med helsen og med alt annet. Hvis Gud skulle gi meg Ciceros veltalenhet, keiserens makt eller Salomos visdom, ville jeg fortsatt ikke vært fornøyd. Vi leter alltid etter noe som vi mangler, og vi forakter det som er tilstede. Når en mann ikke har en kone, ser han etter en, og når han har en, blir han lei av henne. Vi er akkurat som kvikksølv, som aldri forblir stille. Det menneskelige hjertet er så rastløst, at det derfor ikke fortjener å nyte en eneste velsignelse fra Gud. I denne boken undersøker Salomo denne elendige tilstanden av menneskelig hengivenhet. Han fordømmer rastløsheten og forfengeligheten i menneskehjertet, som verken nyter nåværende eller fremtidige goder. Hjertet erkjenner eller takker ikke for velsignelsene det har mottatt, og det forfølger forgjeves de tingene det ikke har. Dette betyr i sannhet å være opphengt mellom himmel og jord!