Den usynlige mann

En roman av H. G. WELLS

Oversatt av Per Malde

1

EN UKJENT GJEST

Den ukjente kom i begynnelsen av februar, en iskald dag, gjennom bitende vind og piskende snø. Over åsene. Det så ut til at han kom fra Bramblehurst stasjon, han hadde en svart koffert i hånden, var kledd i tykke hansker. Han var pakket inn i klær fra topp til tå, og kanten på den myke filthatten skjulte hver tomme av fjeset, bortsett fra den skinnende nesetippen. Snøen lå over skuldrene og brystet, og la et hvitt lag over vesken han bar på.

Han vaklet inn på vertshuset Vognen og Hestene, tilsynelatende mer død enn levende, og slengte fra seg kofferten.

«Varme», ropte han, «i barmhjertighetens navn! Et rom med varme!»

Han stampet og ristet av seg snøen i baren og ble med fru Hall inn i salongen for å avgjøre betalingen. Etter at han straks gikk med på prisen og slengte et par pund på bordet, flyttet han inn på vertshuset.

Fru Hall tente opp i kaminen og lot ham være der, mens hun gikk ut for å lage mat. Det var utrolig flaks at en gjest kom til Iping om vinteren, for ikke å snakke om en gjest som ikke prutet. Og hun hadde bestemt seg for å gjøre seg fortjent til det store hellet. Straks baconet begynte å bli ferdig og hun hadde strammet opp tjenestejenta, den sløve Millie, bar hun duk, tallerkener og glass inn i salongen og dekket på i stor stil.

Det brant livlig i kaminen, så hun ble overrasket over at den ukjente gjesten fortsatt hadde på seg hatt og frakk der han sto med ryggen mot henne og stirret ut gjennom vinduet på gårdsplassen. Han hadde på seg hansker og foldet hendene bak seg. Det virket som om han tenkte dypt. Den smeltede snøen som ennå lå på skuldrene hans, dryppet ned på teppet hennes.

«Skal jeg ta hatten og frakken Deres», sa hun, «og tørke dem skikkelig på kjøkkenet?»

«Nei», sa han uten å snu seg.

Hun var ikke sikker på om hun hadde hørt riktig, og skulle til å gjenta spørsmålet.

Han snudde på hodet, så på henne over skulderen og sa:

«Jeg vil helst beholde dem på.»

Hun la merke til at han brukte store, blå briller med skjermer på siden. Det buskete skjegget over kragen skjulte kinnene og fjeset.

«Ja vel», sa hun. «Som De vil. Det blir varmere i rommet om en liten stund.»

Han svarte ikke og hadde igjen snudd seg vekk. Fru Hall merket at hun hadde valgt et dårlig øyeblikk til å komme i prat, og dekket raskt resten av bordet ferdig og feide ut av rommet. Da hun kom tilbake, sto han der ennå, som en steinmann, med krum rygg og kragen brettet opp. Den dryppende bremmen på hatten var trukket ned, slik at ansiktet og ørene var fullstendig skjult.

Hun satte fra seg egg og bacon, og mer ropte enn sa til ham: «Lunsjen Deres er servert.»

«Mange takk», sa han, men rikket seg ikke før hun begynte å lukke døren. Da snurret han rundt og gikk ivrig bort til bordet.

Da hun gikk bak baren på vei mot kjøkkenet, hørte hun en lyd som ble gjentatt med jevne mellomrom. En pipende, skrapende lyd som når en rører rundt i et fat med en skje.

«Den jenta!» sa hun. «Nå! Jeg har helt glemt det. Det er fordi hun er så sein!»

Og mens hun selv gjorde i stand sennepen, ga hun Millie en del stikkpiller fordi hun var så treg. Hun hadde gjort i stand skinke og egg, dekket på bordet og gjort alt sammen, mens Millie bare hadde klart å komme for sent med sennepen. Og han som attpåtil var en ny gjest og ville bli boende! Hun fylte sennepskrukken, plasserte den på et tebrett med en viss eleganse, og bar det inn i salongen.

Hun banket på og gikk straks inn. Akkurat da gjorde gjesten en rask bevegelse slik at hun bare fikk et glimt av en hvit skikkelse som forsvant bak bordet. Det så ut til at han plukket opp ett eller annet fra gulvet. Hun satte fra seg sennepskrukken på bordet med et smell, og la merke til at han hadde tatt av seg frakk og hatt og lagt dem over en stol foran kaminen. Et par våte støvler truet med å få gnistfangeren til å ruste. Hun gikk besluttsomt bort til disse tingene.

«Jeg kan vel ta og tørke dem nå», sa hun med et tonefall som ikke godtok et nei.

«La hatten være.» sa gjesten med dempet stemme.

Da hun snudde seg, så hun at han hadde løftet hodet og satt og så på henne.

Et øyeblikk sto hun og så måpende på ham.

Han holdt en serviett over den nederste delen av ansiktet slik at munnen og kjevene var fullstendig skjult. Og det var grunnen til at stemmen var dempet. Men det var ikke dette som forbløffet fru Hall. Det var det at pannen over de blå brillene var dekket av en hvit bandasje. En annen dekket ørene, slik at ikke det minste av ansiktet var synlig, bortsett fra den spisse nesen. Den var blank og skinnende, akkurat slik den hadde vært fra første stund av.

Han hadde på seg mørkebrun fløyelsjakke med høy, svart krage, som var brettet opp i nakken. Det kraftige svarte håret som stakk ut under og mellom bandasjene, strittet i underlige krøller og spisser, og ga ham det mest merkverdige utseendet en kan tenke seg. Dette innpakkede og bandasjerte hodet var så annerledes at hun stivnet.

Han fjernet ikke servietten, men fortsatte å holde den foran seg.

«La hatten være», sa han tydelig gjennom det hvite tøyet.

Nervene hennes begynte å komme seg etter sjokket hun hadde fått. Hun la igjen hatten på stolen ved kaminen.

«Jeg visste ikke», begynte hun, «at -» og tidde forlegent.

«Mange takk», sa han tørt og så fra henne på døren og så igjen på henne.

«Jeg skal få tørket dem skikkelig, med en gang», sa hun og bar klærne hans ut av rommet.

Hun så på det hvite, bandasjerte hodet og de blå brillene igjen da hun gikk ut gjennom døren. Men han hadde fortsatt servietten foran ansiktet. Hun grøsset da hun lukket døren etter seg, fjeset viste tydelig hvor overrasket hun var.

«Nå har jeg aldri», hvisket hun.

Hun gikk stille ut på kjøkkenet, og da hun kom dit var hun altfor opptatt til å spørre Millie hva hun tullet med.

Gjesten satt og lyttet til skrittene hennes som ble borte. Han kikket på vinduet før han fjernet servietten og fortsatte å spise. Han tok en munnfull, kikket mistenksomt mot vinduet, tok enda en munnfull, reiste seg så, med servietten i hånden og dro rullegardinen ned. Dette gjorde rommet halvmørkt. Så gikk han litt lettere til sinns tilbake til bordet og maten.

«Den arme stakkaren har vært utsatt for en ulykke eller en operasjon», sa fru Hall. «Jeg skal si de bandasjene skremte meg!»

Hun la på mer kull, dro ut tørkestativet og la klærne til gjesten over det.

«Og de brillene! Hodet hans lignet mest på en dykkerhjelm!»

Hun hengte skjerfet hans over et hjørne av stativet.

«Og hele tida hadde han det derre lommetørkleet over munnen. Snakka gjennom det! Kanskje han har skadd munnen også - kan hende, det.»

Hun snudde seg som om hun plutselig kom på noe.

«Jøsse navn!» sa hun, «er du ikke ferdig med potetene ennå, Millie?»

Da fru Hall gikk for å rydde etter lunsjen til gjesten, fikk hun bekreftet at han også hadde fått skadd ansiktet i den ulykken hun mente han hadde vært utsatt for. Han røykte nemlig pipe, og mens hun var i rommet, løsnet han aldri på silkeskjerfet han hadde surret rundt den nederste delen av ansiktet, for å putte munnstykket i munnen. Det skyldtes ikke glemsomhet. Han satt i en krok med ryggen mot rullegardinen. Men snakket med mindre fiendtlighet enn før, ettersom han hadde spist og drukket og var blitt behagelig. Gjenskinnet av kaminen ga brillene et rødt liv som til nå hadde manglet.

«Jeg har en del bagasje», sa han, «på stasjonen i Bramblehurst.»

Han spurte henne hvordan han kunne få sendt den bort, og nikket høflig med det bandasjerte hodet til forklaringen hennes.

«I morgen!» sa han. «Det lar seg ikke gjøre å få den levert raskere?»

Han virket nokså skuffet da hun svarte:

«Nei.»

Var hun helt sikker på det? Det gikk ikke an å få en mann til å dra dit bort med vogn?

«Veien er bratt over heiene», sa hun og fortsatte: «Ei vogn velta der for litt over ett år siden. En herremann ble drept, i tillegg til kusken. Ei ulykke kan skje på et blunk, ikke sant?»

    Men det var ikke så lett å spørre ut gjesten.

«Det kan det», sa han gjennom skjerfet og så på henne gjennom de ugjennomsiktige brillene.

«Men det tar ganske lang tid å bli frisk, ikke sant? Jeg tenker på sønnen til søsteren min. Tom, han har skåret seg i armen med en sigd, snubla over den på åkeren, og signe meg! Han måtte gå med bandasje i tre måneder. Det er nesten ikke til å tru. Jeg er blitt redd for sigder på grunn av det.»

«Det skjønner jeg godt», sa gjesten.

«Ei tid var han redd for at han måtte opereres - så dårlig var han.»

Gjesten lo brått, et latterbjeff som han etter alt å dømme bet av og stanset i munnen.

«Var han det?» sa han.

«Det var han. Og ingen spøk for dem som måtte stelle for han, slik jeg var nødt til - søsteren min hadde for mye å gjøre med ungene sine. Jeg måtte legge på bandasjer, og jeg måtte ta av bandasjer. Så …»

«Kunne De skaffe meg noen fyrstikker?» spurte gjesten helt plutselig. «Pipen min er sluknet.»

Fru Hall rettet seg brått opp. Det var virkelig uhøflig av ham å avbryte. Hun så måpende på ham et øyeblikk, så kom hun på sine to pund og gikk for å hente fyrstikker.

«Takk», sa han avmålt da hun la dem fra seg.

Så snudde han skulderen mot henne og stirret igjen ut gjennom vinduet. Det var til å miste motet av. Åpenbart var han nærtagende når det gjaldt snakk om operasjoner og bandasjer. Men hun var blitt irritert av den avvisende væremåten hans, og Millie fikk det hardt den ettermiddagen.

Gjesten ble sittende i salongen til klokken fire. Det meste av tiden satt han helt stille. Det virket som om han satt i det økende mørket og røykte i lyset fra kaminen, kanskje han døste.

Et par ganger kunne en nysgjerrig lytter ha hørt ham, og i fem minutter var det tydelig at han gikk fram og tilbake i rommet. Det virket som om han snakket med seg selv. Så knaket det i lenestolen da han satte seg.

2

DET FØRSTE INNTRYKKET TIL HERR TEDDY HENFREY

Klokken var fire. Det var blitt mørkt, og fru Hall var i ferd med å gå inn til gjesten og spørre om han ville ha te. Klokkemakeren Teddy Henfrey kom inn i baren.

«Det skal jeg si, fru Hall», sa han, «dette været er ille for tynne støvler.»

Snøen ute lavet enda kraftigere ned.

Fru Hall var enig med ham, så la hun merke til at han hadde med seg vesken sin, og fikk en strålende ide.

«Nå da De er her, herr Teddy», sa hun, «ville jeg ble glad hvis De kunne ta en titt på den gamle klokka i salongen. Den går, og den slår kraftig. Men timeviseren peker bare på seks.»

Hun gikk bort til salongdøren, banket på og gikk inn.

Hun så da hun åpnet døren, at gjesten satt i lenestolen foran kaminen. Det bandasjerte hodet hang mot den ene siden, det så ut til at han døste. Det eneste lyset i rommet var det røde skjæret fra kaminen - noe som fikk øynene til å skinne som stoppsignaler på jernbanen. Men det senkede ansiktet lå i mørke.

Fru Hall syntes alt var rødfarget, uklart og utydelig. Særlig fordi hun nettopp hadde tent lampen i baren og var blitt blendet. Men et øyeblikk syntes hun det så ut som at gjesten hadde en kjempestor munn som sto på vidt gap - en diger og utrolig munn som fylte hele den nederste delen ansiktet. Synet varte bare et øyeblikk: Det hvite, bandasjert hodet, de nifse brillene, og under dem dette store gapet. Så skvatt han til i stolen og løftet hendene. Hun åpnet døren helt slik at det ble lysere i rommet, og hun kunne se ham tydeligere. Han holdt skjerfet sitt foran ansiktet, slik hun hadde sett han gjorde med servietten. Hun var blitt lurt av skyggene, mente hun.

«Har De noe imot om denne mannen kommer inn og tar en titt på klokka?» spurte hun og summet seg etter sjokket.

«Se på klokken?» sa gjesten. «Gjerne det.»

Fru Hall gikk for å hente en lampe. Så ble det lyst, og da Henfrey gikk inn, ble han møtt av denne bandasjerte personen. Han ble, sier han, «forbløffet».

«God ettermiddag», sa den fremmede og så på ham med de mørke brillene, som en hummer.

«Jeg håper», sa Henfrey, «at jeg ikke forstyrrer.»

«Slett ikke. Selv om jeg har forstått det slik», sa den fremmede og snudde seg mot fru Hall, «at dette rommet egentlig bare skal være til mitt personlige bruk.»

«Jeg tenkte», sa fru Hall, «at De gjerne vil ha klokka -»

Hun skulle til å si «i god stand».

«Ja visst», sa den fremmede, «ja visst - men i regelen foretrekker jeg å være alene og uforstyrret.»

«Men jeg er virkelig glad for at klokken blir reparert», sa han da han la merke til en viss nøling hos Henfrey. «Meget glad.»

Henfrey hadde tenkt å be om unnskyldning og gå sin vei, men dette ønsket beroliget ham. Den fremmede snudde seg med ryggen mot kaminen og la hendene bak seg.

«Og», sa han, «når arbeidet med klokken er gjort, vil jeg gjerne ha litt te. Men ikke før arbeidet med klokken er gjort.»

Fru Hall skulle til å forlate rommet - hun gjorde ikke noe forsøk på å komme i prat denne gangen, slik at hun ikke skulle bli avvist mens Henfrey var til stede. Da spurte plutselig gjesten henne om hun hadde gjort noe med bagasjen hans i Bramblehurst. Hun fortalte at hun hadde nevnt saken for postmannen, og at budet ville komme med tingene neste morgen.

«De er sikker på at det tidligst kan skje da?» sa han.

Det var hun sikker på.

«Jeg bør forklare», tilføyde han, «at jeg er vitenskapelig forsker.»

«Ja vel», sa fru Hall imponert.

«Og i bagasjen min er det apparater og utstyr.»

«Det er virkelig nyttige saker, det», sa fru Hall.

«Og jeg er selvsagt ivrig etter å fortsette med forskningen min.»

«Selvsagt.»

«Grunnen til at jeg dro til Iping», fortsatte han med en viss sindighet, «var et ønske om ensomhet. Jeg vil ikke bli forstyrret i arbeidet mitt. I tillegg til arbeidet mitt har en ulykke-»

«Jeg tenkte meg det», sa fru Hall til seg selv.

«- gjort det nødvendig med en viss tilbakeholdenhet. Øynene mine er av og til så svake og svir slik at jeg må stenge meg inne i mørke i flere timer i strekk. Låse meg inne. Den minste forstyrrelse, en fremmed som kommer inn i rommet, skaper uutholdelige plager for meg i slike øyeblikk. De bør helst vite om disse tingene.»

«Ja vel», sa fru Hall. «Og hvis jeg kan få lov å spørre-»

«Det var alt, tror jeg,» sa den fremmede med den rolige, uimotståelige bestemtheten han brukte når det passet ham.

Fru Hall gjemte både spørsmålet og sin medfølelse til en bedre anledning.

Etter at fru Hall hadde forlatt rommet, ble han stående foran kaminen og skule sint på arbeidet med å reparere klokken. Henfrey tok ikke bare av urviseren og skiven, men løsnet verket. Forsøkte å arbeide så stille og lite forstyrrende som han kunne. Han arbeidet med lampen rett bak seg, og den grønne skjermen kastet et skarpt lys på hendene hans, på klokkehuset og hjulene, mens resten av rommet lå i skygge. Ettersom han hadde en medfødt nysgjerrighet, med den tanken at han kunne utsette avskjeden og kanskje komme i prat med den fremmede. Men den fremmede sto der, taus og urørlig. Så taus at det begynte å gå herr Henfrey på nervene. Han følte seg alene i rommet og kikket opp, og der, grått og utydelig, så han det bandasjerte hodet og de digre blå glassene som stirret rett fram, mens en tåke av grønne flekker drev foran ham. Det virket så nifst på Henfrey at de et øyeblikk stirret tomt på hverandre. Så kikket Henfrey igjen ned. En meget ubehagelig situasjon! Han hadde lyst til å si noe. Skulle han komme med en bemerkning om at været var svært kaldt for årstiden?

Han så opp, som for å ta sikte, før han begynte med å si: «Været -,»

«Hvorfor blir De ikke ferdig og går?» avbrøt den stive skikkelsen som åpenbart strevde med å beherske sinnet sitt. «Det eneste De trenger å gjøre er å feste timeviseren på akselen. De bare later som -»

«Ja visst - et øyeblikk til. Jeg glemte -» Og Henfrey gjorde seg ferdig og gikk.

Men da han gikk, var han voldsomt irritert.

«Pokker heller!» sa Henfrey til seg selv da han trasket gjennom landsbyen i snøslapset. «En må da jaggu få bruke tid på ei klokke.»

Og etterpå: «Får jeg ikke se på deg? Styggen!»

Og etterpå det igjen: «Ser ikke ut til det. Du kunne ikke vært mer pakket inn og bandasjert om du var etterlyst av politiet.»

På hjørnet hos Gleeson fikk han øye på Hall, som nylig hadde giftet seg med vertinnen på Vognen og Hestene. Nå kjørte han rutevognen til Sidderbridge Junction når folk trengte det. Det var der han kom fra. Hall hadde åpenbart «tatt seg en» i Sidderbridge, skulle en dømme etter måten han kjørte på.

«Står til, Teddy», sa Hall da han kjørte forbi.

«Du har en raring hjemme hos deg!» sa Henfrey.

Hall var pratelysten og stanset.

«Hva sier du?» spurte han.

«En rar gjest på Vognen og Hestene», sa Henfrey. «Det skal jeg si!»

Og han begynte å gi Hall en levende skildring av den nifse gjesten.

«Ser ut til at han har forkledd seg, syns ikke du? Jeg ville helst se fjeset på en mann som tar inn hos meg», sa Henfrey. «Men kvinnfolk er lette å lure når det gjelder fremmedkarer. Han har flytta inn på rommene dine, og han har ikke engang sagt navnet sitt, Hall.»

«Du sier ikke det!» sa Hall, som var litt treg i oppfattelsen.

«Jo», sa Henfrey. «Betaler for ei uke om gangen. Uansett hvem han er, kan du ikke bli kvitt ham før om ei uke. Vi får håpe at det ikke er stein i koffertene, Hall.»

Han fortalte Hall hvordan tanten hans i Hastings var blitt lurt av en fremmedkar med tom koffert. Hall ble mistenksom.

«Opp med deg, gamle jenta mi», sa Hall til hesten. «Jeg får vel ta en titt på dette.»

Henfrey trasket av gårde og var betydelig lettere til sinns. Men i stedet for å «ta en titt på det» da han kom hjem, ble Hall skjelt ut av kona fordi han hadde vært så lenge i Sidderbridge. Og de forsiktige spørsmålene hans ble besvart på en måte som ikke hadde noe med saken å gjøre. Men den spirende mistanken som Henfrey hadde sådd, vokste i tankene til Hall.

«Dere kvinnfolk veit ikke alt», sa Hall, som var fast bestemt på å få vite mer om gjesten så fort som mulig.

Etter at den fremmede hadde lagt seg, det gjorde han klokken ti, gikk Hall sint inn i salongen, bare for å vise den fremmede at han ikke var herre der. Så gransket han nøye og litt hånlig et ark med matematiske beregninger som den fremmede hadde lagt igjen. Før han la seg for kvelden, ga han sin kone ordre om å undersøke bagasjen til den fremmede nøye når den kom dagen etter.

«Pass dine egne saker, Hall», sa fru Hall, «så skal jeg passe mine.»

Hun kjeftet enda mer på Hall fordi den fremmede uten tvil var en merkelig fremmedkar, og hun kjente seg slett ikke trygg på ham. Så våknet hun midt på natten av et mareritt om store, hvite hoder som lignet turnips og kom mot henne på en uendelig lang hals, og med digre svarte øyne. Men siden hun var en fornuftig kvinne, behersket hun angsten, snudde seg og sovnet igjen.