En Roman

Av

Nina Marie Olsen

En strippers dagbok

Copyright © Nina Marie Olsen, 2023

Ansvarlig utgiver: Nina Marie Olsen

Produsert av Calidris forlag, trykt i EU

ISBN 978-82-8467-004-1

En strippers dagbok

«Hvordan kan hun elske en mann etter alt det hun har sett?»

Del 1

«Å prøve å være en annen enn hvem man egentlig er, fører til en indre kamp. For den man er, vil aldri slutte å kjempe mot den man ikke er. Det man da risikerer å miste i krigen, er alt som er flott med den egentlige du. For du vet ikke lenger hvem du er.»

Prolog

Etter flere år med håp, rot og en liten smule kaos har jeg endelig funnet mitt eget lille nirvana. Dette er ikke en bok som på noen som helst måte skal fremme feministenes sak, selv om jeg helt sikkert har mye krasse meninger om de mennene jeg har møtt på min reise. Her er min dagbok, fra start til en ny start, hovedsakelig har jeg lært at jeg ikke eier rigiditet og at jeg er i stadig forandring.

Kapittel 1

Dere tror kanskje at det å være stripper bare er en glamorøs tilværelse, uten å ha sin pris. For veldig mange av oss har medaljen en mørk bakside. Vi er jenter og kvinner med hormoner og følelser akkurat som andre, vi drømmer også om det fine huset, hvor vi kan stifte den perfekte kjærlige familien.

Min karriere startet i studietiden, det var en god inntektskilde, og jeg ble såpass forført av pengene at jeg droppet ut av studiene for å fortsette min lysende karriere innenfor bransjen som stripper, men akkurat det har jeg angret på de siste fem årene.

Jeg har begynt å bli eldre, karrierevalget mitt har begynte å by på flere ulemper enn fordeler i privatlivet mitt. Drømmen min, om å slå seg til ro og finne han jeg skulle gjøre det med, ble mer og mer fjern for meg.

Ikke bare sliter jeg med nedsatt hørsel etter å ha oppholdt meg i klubben kveld etter kveld, jeg begynte å bli ensom, og savnet å ha noen å komme hjem til på kvelden.

Jeg har nok bestandig vært en drømmer. Ekte kjærlighet er alt jeg har ønsket meg siden jeg oppdaget det motsatte kjønn. I min yngre dager var det Fraulein Maria fra «The Sound of Music» og Scarlett fra «Tatt av vinden» som fikk drømmene i sving. Hvilken innvirkning gutter, og senere menn, har hatt på meg har nok vært farget av disse fantastiske historiene. Til nå har menn kun vært vage skygger av Rhett Butler og Captain von Trapp.

Det hjalp meg ingenting å tenke at det hele kun er kjemi, en dans av hormoner som til slutt vil avta, å ende opp som rolig dans. Det som kalles dagens «mindfulness» – for å holde følelsene under kontroll når man blir hekta på en person. Det er for dem som ligger på toppen av kontrollfreaker, spør du meg.

Men samme kan det være, det finnes ingen bedre følelse i hele verden enn lykke og forelskelse. Jeg vil ikke gå til det ekstreme ved å si at jeg er en såkalt «love-junkie». Men søken etter lykke hadde til nå gjort meg mer nedtrykt enn å gi meg vedvarende lykke. Uansett hvem jeg treffer, klarer jeg ikke å la vær å se dem for meg i den settingen jeg har sett så altfor mange menn i når jeg er på jobb. Jeg hadde begynt å tvile på om det i det hele tatt fantes noen der ute for meg. Noen som ikke var like enkle, en med mer dybde. Ironisk nok.

Kapittel 2

Nå tenker dere sikkert at jeg sikter til ekle feite menn, med fett hår, som sjelden tar seg en dusj. Eller de som ved enhver anledning de får sjans, forsøker å tafse på oss. Det er faktisk ikke bare de som får meg til å vemmes, akkurat de kunne jeg faktisk forstå, at er en gruppe som oppsøker oss. Det er heller de som ser anstendige ut, den «vanlige» mannen du ser på gata, det er han eller de som får håpet mitt til å falme. De som kunne vært potensielle partnere, menn som ser ut til å være av de man kan dele livet sitt med. Hva er i veien med de? Hvorfor trenger de oss?

Jeg kan gi dere flere eksempler på de forskjellige gjestene ved Cloud nr. 9. Du har de unge nysgjerrige som går fra å virke håpefullt sjenerte, som ender med å gå ut fra klubben som omnipotente fjotter, de tror at de har lært hva livets lyse side er og har fått tatt manndommen til nye høyder. Det er nesten flaut å tenke på hvordan de runker på seg gnagsår før de sovner etter en kveld i klubben.

Deretter har du den sjenerte mannen, han som har blitt lurt med av kompisgjengen for å få terapi mot kjærlighetssorg. Jeg husker spesielt én, han hadde jeg holdt et øye med hele kvelden, han var vakker, kanskje også litt yndig, jeg husker godt at jeg tenkte at han var det håp for, han virket som en fin fyr da han hadde en så ydmyk holdning, og så ut til å være fryktelig ukomfortabel der han satt.

Men så kom det, den berømte og omtalte privatdansen, selvfølgelig ville han kjøpe den private dansen, han hadde sikkert latt seg presse av kompisene, men allikevel burde han være gammel nok til å klare å stå imot, han virket ikke til å være overstadig beruset heller.

Det ender de så altfor ofte opp med å gjøre, kjøpe den fordømte lapdancen, og etter det baller det seg på med klassiske påfølgende kommentarer som: «Jeg har ikke gjort dette før.» Jeg har aldri forstått hvorfor de sier det. Forventer de en mer tender touch, eller forventer de at vi skal gi alt for å selge varen? Men mest av alt hadde jeg bare lyst til å slå ham i hodet og spørre hvorfor i alle dager han er så dum og gjør det nå?

Hver gang jeg ser et håp i noen av dem blir nedturen desto tøffere. Takke seg til de få kveldene jeg slipper å gi lapdance, musklene kjennes ut til å ha besteget Mount Everest de kveldene det har vært for mange av de øktene.

De er ikke bedre enn noen av de andre stereotypiske kundene våre. Kort nevnt finnes det dem som snur i døra også, men 50 prosent av dem snur sikkert fordi de ikke klarer å holde kontroll på ereksjonen sin og vil ikke tape ansikt, det hadde i alle fall vi ledd av, og hatt forutinntatte tanker om, mange ganger.

Vi hadde mye tegn til hverandre, vår egen interne humor. Når du ser barpikene løfte fingeren som en stigende ereksjon for eksempel.

Deretter kommer utdrikningslaget, jeg får en vond klump i magen på vegne av deres kommende bruder, om de hadde vært flua på veggen og sett hvordan lemmet deres sprenger i buksa når jeg gnir meg inntil dem, og ikke minst sett hvordan de oppfører seg, da hadde flere av dem sikkert revurdert hele bryllupet. Jeg liker det ikke, men det er det jeg tjener mest på til livets opphold, kynisk som det er.

Og så har du MC-gjengene som tror de er adelsmenn fordi de dunster av testosteron, og er så stolte fordi de har klart å ha oppnådd en plass og funnet tilhørighet i en flokktilværelse. Det tillater dem å ikke ha grenser på grunn av brorskapet, som igjen gir dem tillatelse til å opptre uten skrupler. Det vanlige tilbudet kommer alltid på bakrommet når vi skal opptre for dem. Svært få MC-medlemmer er Jax. MC-feberen døde ut for de fleste jenter etter at «Sons of Anarchy» var over!

Vi er ikke prostituerte, vi er show-girls. Det er mange som gir etter for de ekstra kronene og oppmerksomheten, men det har jeg bestandig følt at det vil være å ta skrittet – fra å gjøre noe akseptabelt til å drive med prostitusjon. Som forskjellen på å røyke hasj til å være sprøytenarkoman. Jeg kan strekke meg til flørting om jeg ser at det er ekstra driks å tjene, bedre enn det er ikke jeg heller. Men trøste seg til at det er ganske store kontraster imellom.

Jeg har møtt alle typer menn. Realistisk sett er det ikke lett å finne en mann som ikke interesserer seg for «damer» – for da er de ikke menn, sies det. Noe som ellers med høyst sannsynlighet er et adoptert og altfor godt spredd sitat fra en mann. Det er som en evig kamp en kvinne er dømt til å tape.

Men nå skal det også sies at mange av jentene jeg jobber med, elsker at andre menn tenner på dem, de legger ikke skjul på det og sier det rett ut, de lyser opp når egoet deres har fått nok mat. Som i alle andre yrker er vi forskjellige vi også.

Men jeg har ett godt eksempel på hvordan den unike mannen også kan rive beina vekk under deg på ett minutt.

En gang traff jeg en mann, han fortjener ikke bedre enn at jeg kaller han ved hans rette navn, Peter. Peter var ikke ivrig etter å dra på strippeklubb, og han virket faktisk ganske oppriktig da han sa at han ikke var interessert i andre jenter enn meg.

Som oftest får jeg ganske dårlig smak i munnen av menn etter en kveld på jobb, det har ikke bestandig vært slik, men etter at jeg ble tretti år og begynte å se meg om etter en partner, har klientellet i klubben gitt meg den «ringvirkningen». Noen kvelder er verre enn andre. Men jeg klarer ikke la være å se dem for meg i hodet mitt, alle de siklende mennene med stjerner i øya. Det yrket som skal være sexy, har blitt usexy.

Nå gjør jeg det jeg skal på jobb, det gjør jeg forresten veldig bra og profesjonelt. Men det ligger ingen følelser bak det lenger, jeg savner å føle meg sexy og tent.