Den siste vakten

Kjartan Brügger Bjånesøy

den

siste

vakten

Nær døden. Og andre historier om livet

Den siste vakten

Copyright © Megafon Forlag AS, 2025

Forfatteren har fått støtte fra Stiftelsen Fritt Ord.

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtale om kopiering inngått med KOPINOR, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Kopiering i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Alle henvendelser om rettigheter til denne bok stiles til:

Megafon Forlag AS, Akersgata 7, 0158 Oslo.

Epost: info@megafonforlag.no

1. opplag

ISBN Ebok: 978-82-8468-021-7

ISBN Trykt bok: 978-82-8468-020-0

Omslagsdesign: Trine + Kim Designstudio

Ombrekking: Punktum Forlagstjenester AS

Boken er satt med Garamond Premier Pro 12/15

Papir: Holmen Book Cream 80 g

Trykk: Livonia Print

Printed in Latvia

– Jeg kjenner at jeg nærmer meg døden.

Kjersti Hovland Madsø var helt rolig da hun sa det, ja, hun smilte faktisk.

– Nå teller jeg ikke måneder lenger, nå er det snakk om uker. Kanskje bare noen dager.

Hvordan kunne hun være så rolig – nær døden i en seng på Lovisenberg Lindring og Livshjelp i Oslo? Frykten for døden har fulgt meg så lenge jeg kan huske. Så hva gjorde jeg her, der døden er en del av hverdagen?

Det var på tide å ta døden på alvor, med mål om å forsone meg med det som venter oss alle. Jeg ville komme tett på mennesker som nærmet seg døden, snakke med pårørende, sykepleiere, leger og andre som har livets siste fase som sitt arbeid.

Men det begynte med at jeg fikk en beskjed om å reise hjem til min egen far.

Døden, fisk og poteter

Telefonen kom en lørdag formiddag. Sommer var i ferd med å bli høst, denne overgangen til mørket kommer alltid som en vemodig overraskelse.

– Eg trur du skal koma heim, sa bror min.

Det skulle være fest i gata jeg bor i, jeg hjalp til med å sette opp et partytelt da han ringte.

– Pappa er blitt dårleg, legen får ikkje kontakt.

Meldingen var både ventet og fryktet. Jeg trodde jeg var forberedt, men nå føltes det ikke sånn. Legen har allerede spurt om far vår skal ha livsforlengende behandling, uten at vi helt vet hva det betyr.

Jeg slipper teltduken, det blir ikke party på meg, men sier ingenting til de andre som rigger til fest. På vei hjem bestiller jeg første fly, det blir akkurat tid nok til å pakke det mest nødvendige. Før jeg får tatt av meg skoa, står dattera vår i gangen. Hun ser på meg at noe har skjedd.

– Er det farfar? spør hun.

Vi har snakket om at det kanskje er godt for både han og farmor at han får dø snart. Samtidig rekker jeg å tenke: Er det innenfor at en voksen sønn gråter når den gamle faren er i ferd med å dø, i en tid der det føles som verden rakner i krig og miljøkatastrofer?

Pappa har vært der hele livet mitt, og er et av de menneskene jeg kjenner aller best. At han skal dø er trist, men det er på ingen måte et ran at han blir tatt fra oss nå. Likevel er det en dør til egen oppvekst og historie som skal lukkes for godt.

Den svarte dressen løftes av hengeren. Ofte har jeg sett inn i klesskapet, tenkt at det nærmer seg nå, ventet på telefonen som nettopp kom. Jeg leter etter slipset, det er far min som sto for knuten. Det er mange ting jeg ikke kan her i livet, å knyte slips er en av dem. Han har knytt de to jeg har. I jakten på rett slips spoler jeg tilbake til den siste sommeren pappa bodde hjemme, før han måtte flytte til sykehjemmet i bygda. Vi to satt alene rundt kjøkkenbordet i huset jeg vokste opp i. Det har plass til minst tolv personer, kan utvides til flere, er fylt av bruksmerker og har en slitt tripp-trapp-stol fast plassert på ene kortsiden.

I dette huset hadde han oppdratt tre sønner, holdt ut det samme ekteskapet i gode og vonde dager, spiste uante mengder med fisk og poteter, kneippbrød med brunost til hverdags, rundstykke med kokt egg på søndager. Bygget på huset i flere omganger, laget murer og snekret plattinger. Det er i alt dette hverdagslige at livet finnes, det er bare å holde på. Stadig var det nye planer, det var som om han aldri hadde tenkt å forlate dette byggverket.

 Denne varme kvelden var det ingen av oss som visste at dette skulle bli den siste sommeren han bodde hjemme, at livet som vi kjente det nærmet seg slutten. Om få måneder skulle han ikke lenger klare å ta vare på seg selv, rundt håndleddet hadde han en trygghetsalarm. Men på et tidspunkt ga heller ikke den trygghet nok. Han hadde hatt et kraftig slag, sikkert flere, vi visste egentlig ikke helt hva som feilte han. Men noe alvorlig var det. Et måltid kunne ta en evighet, å heve kaffekoppen til munnen var blitt som en liten ekspedisjon. Denne kvelden var han til stede, om ikke fullt og helt, så mer enn godt nok til en samtale. Far vår var en mann som kunne snakke om alt, bortsett fra jogging og jazz. Joggende menn kunne han le av, jazz skjønte han ikke vitsen med.

Jeg motet meg opp til å spørre hva han tenkte om livet fremover. Det var han som brukte ordet jeg tenkte på.

– Døden følgjer livet, du får ikkje gjort så mye med den, sa han.

– Tar du så lett på det? 

– Ja, døden kjem når den kjem. Men Kjartan; veit du ka eg tenkjer på?

– Nei?

– Eg tenkjer ofte på tørka fisk, med kvit saus og poteter, bacon og gulrøtter. Det er veldig, veldig godt.

– Men fryktar du ikkje døden?

– Nei, eg gjer ikkje det. Forhåpentligvis merkar eg ikkje noko særlig til den når det skjer. Det viktigste er at du har fred med familien – og det har eg.

Far min så på meg.

– Tenkjer du på døden? spurte han.

– Ja ... ofte…

– Det må være veldig forstyrrende i livet ditt.

Pappa var direkte og rasjonell i det meste av livets faser. Store ord, styr og drama har han etter beste evne prøvd å styre unna. Du blir født, du lever, og så dør du. Gjør det beste ut av det. Verre er det ikke. Sa han.

Men vi er mange som har et anstrengt forhold til døden, og det tar lengre tid før vi kommer dit. Norge er blant landene i verden med høyest forventet levealder og lavest dødelighet. I 2024 var den 81,6 år for menn og 84,8 år for kvinner.

Ifølge Statistisk sentralbyrå vil antall innbyggere i Norge som er 80 år eller eldre, øke med nesten 50 prosent fram mot 2030. Innen 2060 er tallet tredoblet, og befolkningen over 80 år vil utgjøre nesten én million før 2100. I vår historie har demografien vært som en pyramide med barn som den største andelen, og de eldste på toppen som den minste gruppen. Men nå synker fødselsraten, levealderen øker, og pyramiden er i ferd med å snus på hodet.

Å klare seg selv står høyt i verdi, og morgendagens eldre ønsker å dø som vi lever: med full kontroll. Men med økt levealder følger også flere år med dårlig helse, det er ikke gitt at høyere forventet alder betyr flere år som spreke og aktive. Mange av oss vil få redusert livskvalitet og bli avhengig av hjelp fra andre før det tar slutt. For det moderne samfunnet er døden blitt hovedfienden som bekjempes med alle midler. Døden er det ultimate nederlaget, og flere er positive til dødshjelp.

Rundt 80 prosent ender i dag livet sitt med kroniske alderdomsplager på et sykehjem eller sykehus. Framover vil flere bli rammet av alvorlige sykdommer, ofte uhelbredelige. Men kreft fikses i aldrende kropper, slitne hjerter lappes sammen, antibiotika kurerer infeksjoner, nye behandlinger forbedrer livsutsiktene. Holdes pasienter i live lenger enn det er menneskelig meningsfullt? Skal vi leve for en best mulig nåtid, eller ofre de gode dagene for en eventuell framtid – og til hvilken pris? Hva bør vi snakke om i god tid før det nærmer seg slutten – samtaler som gjør livet enklere for både levende og døende?

Det er så mye jeg ikke har tenkt på, så mye jeg ikke vet.

Etter å ha fulgt min egen far inn i døden ønsket jeg å forstå mer. Bortsett fra den unge, brå, tragiske og uventede – kan det likevel finnes en god død?

Hvordan snakker vi om døden, og hvorfor gjør vi det så sjelden?

Jeg søkte om å få hospitere ved en avdeling der døden er en del av hverdagen, og fikk følge fagfolk og pasienter tett over tid. Målet var å få vite mer om hva som skjer når livet nærmer seg slutten, og hvordan vi kan forberede oss på det som venter.

Dette ble starten på prosjektet som til slutt ble denne boka. Gjennom fortellingen veksler jeg mellom det som skjedde i min egen familie, og det jeg har lært om døden i møte med andre. Jeg har vært både deltaker og observatør – alt med et håp om å møte døden med større åpenhet. Og mindre frykt.

Liv og død på Lovisenberg

Tre lys er tent i resepsjonen på Lovisenberg Lindring og Livshjelp i Oslo. En pasient ligger død i et av de tolv rommene, det er tiende gang denne måneden lysene er i bruk. Dette er et fast ritual, her inne er døden en normaltilstand. De tre lysene er tent for den døde, de pårørende og for alle som jobber her. Lysene skal brenne til den døde har forlatt bygningen i en kiste. 

Etter flere innledende mailer og møter, signering av helseattest og taushetserklæring, skal jeg få hospitere. Noen hele uker, andre ganger bare dager. Ikke alle pasienter kommer hit for å dø, men alle har en dødelig sykdom. Jeg skal få snakke med flere av dem, med signert samtykke om at samtalene kan publiseres etter deres død. Hver eneste gang blir jeg overrasket over hvor åpent og ærlig de snakker om døden som de vet nærmer seg.

Det er avdelingsoverlege Are Kirkaas Normann som viser meg rundt første gang, og han som ofte sier:

– Et av våre mål er å gi liv til dagene, og ikke dagene til liv.

«Hospice Lovisenberg – Senter for lindring og livshjelp» ble åpnet i 1994 som en avdeling tilhørende Lovisenberg diakonale sykehus. I starten var det bare et dagsenter, men tre år etter ble det åpnet en døgnavdeling med tolv sengeplasser. I 2019 skiftet de navn til Lovisenberg Lindring og Livshjelp. Målet har hele tiden vært å hjelpe de alvorlig syke pasientene med å leve resten av livet på best mulig måte.  

Fremst i bokhylla på kontoret til Are står det omfattende verket: «Oxford Textbook of Palliative Medicine» på 1400 sider. I «Norsk forening for palliativ medisin» forklares palliasjon som «aktiv behandling, pleie og omsorg for pasienter med inkurabel sykdom og kort forventet levetid. Lindring av pasientens fysiske smerter og andre plagsomme symptomer står sentralt, sammen med tiltak rettet mot psykiske, sosiale og åndelige eller eksistensielle problemer. Palliativ behandling og omsorg verken fremskynder døden eller forlenger selve dødsprosessen, men ser på døden som en del av livet».

Men tidens krav til effektivitet har også innhentet de døende på Lovisenberg. Nå skal pasientene i utgangspunktet ikke være her lenger enn to uker. Men er det snakk om kort levetid blir de sjelden flyttet videre. Noen dør innen tidsfristen. Om formen er god nok og forholdene tilrettelagt, vil mange få reise hjem. Andre blir sendt videre til medisinsk behandling på sykehus, sykehjem eller helsehus. Pasienter kan, ved hjelp av helsepersonell, også søke seg inn på nytt. Det finnes pasienter som har vært her flere ganger tidligere.

I starten, i årene før 2000, døde rundt 75 prosent av pasientene her, enkelte kunne bli i flere måneder. Nå dør rundt 30 prosent av de innlagte, årlig behandles rundt 360 pasienter. Døgnenheten ligger rett bak St. Hanshaugen, i tredje og fjerde etasje i et avlangt murhus. Noen store eiketrær skjermer det fra trafikken i Geitmyrsveien med buss nummer 37 som stadig passerer.

I et trangt kott, med slitt linoleum på gulvet, får jeg utlevert en hvit legefrakk. Et navneskilt er festet med sikkerhetsnål. Bare de med ekstra godt syn ser at det står «Forfatter» med liten skrift under navnet mitt. Flere ganger skal jeg bli tatt for å være lege – og jeg liker det. I hele mitt voksne liv har jeg alltid blitt imponert over at folk på min egen alder er leger. Men tidligere har jeg bare møtt leger som helbreder og hjelper mennesker videre i livet. Her følger de oss ut av det.

På bord, kommoder og vinduskarmer er det pyntet med friske blomster i små vaser. Her er et piano og kunst på veggene. Det er et lekerom for de minste, mange fulle bokhyller. Alle rom har dørskilt med vennlige fonter. Bortsett fra alle de hvite frakkene er det lite som minner om et sykehus. Dette er blitt kalt døden på første klasse.

Are Kirkaas Normann har vært her siden 2005. At han ble lege var et mildt opprør mot en far som mente at det eneste saliggjørende du kunne gjøre her i verden var å utdanne deg til jurist. Tidligere har han vært lege på sykehus i Moss, Vadsø, i Bærum, på Rikshospitalet og Radiumhospitalet. Som nyutdannet ble Are opptatt av livskvaliteten til alle de som har en dødelig sykdom, og stusset over at det var så lite søkelys på hvordan disse pasientene kan få en best mulig utgang. 

– Vi leger bør ikke alltid gjøre alt i vår makt for å forlenge livet, og har misforstått vårt arbeid når vi bare fokuserer på å fikse sykdom. Da kan vi forlenge døden og lidelsene. Vår oppgave er å legge til rette for at pasienten skal få gode dager mot slutten av livet.

– Hvordan kan dere best gjøre det?

– Med en ærlig og åpen kommunikasjon. Med smertelindring. Pårørende blir gjerne overrasket over hvor verdig og godt lindret døden kan være dersom man får profesjonell hjelp og omsorg. Men da må det legges gode planer. Helsepersonell må sette seg ned med pasienten. Like mye som å snakke handler det om å lytte. Folk dør bare én gang, og vi må alle tørre å prate om en fremtid der vi mister hverandre. Hvis vi snakker mer om døden, tror jeg livet blir enklere å leve. All erfaring viser også at sorgen da blir lettere å bære.  

– Har du tatt den praten med familien din?

– Ja, det har jeg. Kona mi vet at jeg vil kremeres, og så har jeg nevnt noen sanger jeg kunne tenke meg i egen begravelse. Siden vi har dine, mine og våre barn, er det også greit å ha klarlagt det økonomiske om en av oss skulle dø i morgen. Har ikke du tatt den praten med din familie?

– Egentlig ikke. 

– Det burde du gjøre, det er mer skummelt å la være. 

Jeg har akkurat satt meg ned på vaktrommet til sykepleierne da en pasient er åpen for besøk. På en stor tavle på veggen står navnet på hver pasient skrevet med tusj, sammen med hvilke pleiere og leger som har ansvar for dem. Øverst på tavla står det: «Du kan alltid ringe Are.»