Skrothandlerens datter

Copyright © Megafon Forlag AS, 2025

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtale om kopiering inngått med KOPINOR, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Kopiering i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Alle henvendelser om rettigheter til denne bok stilles til:

Megafon Forlag AS, Akersgata 7 0158 Oslo.

Epost: info@megafonforlag.no

1. opplag

ISBN Ebok: 978-82-8468-049-1

Omslagsdesign: Marta Leonhardt

Ombrekking: Punktum Forlagstjenester AS

1

Skygger i skogen

Skyggene var begynt å bli lange, og Mira kunne merke at vinteren var i anmarsj. Hun pakket strikkejakka etter moren tettere rundt kroppen og lot blikket gli over det stille vannspeilet, over til gammelskogen. Flere i klassen mente det var farlig der inne, men oldemoren hennes sa at det var tull.

Du må ha et åpent sinn og et rent hjerte, hadde hun sagt. Og så må du være klar for det som venter i gammelskogen.

Oldemorens stemme var så tydelig at Mira nesten trodde at hun var der sammen med henne, men oldemoren hadde flyttet på sykehjem i sentrum og kom seg ikke ut i skogen lenger.

Fortell! ba hun alltid når Mira kom på besøk. Fortell meg om vinden og dyrene og alle luktene.

Og det var slik Mira begynte å tegne: majestetiske trær, fargerike blomster, skyer på himmelen, mosegrodde steiner, et ekorn som pilte opp en trestamme. Når oldemoren ikke kunne dra ut i skogen, ville hun ta den med til henne.

Det knakk i en kvist, og Mira snudde seg etter lyden.

– Hallo?

Vinden tok sats og laget krusninger på overflaten til tjernet, og fikk trekronene i gammelskogen til å duve lett.

– Er det noen der?

Hun lukket skisseblokken, la den i sekken og reiste seg. Dødt løv og annet rusk hadde festet seg til maskene i strikkejakka. Mira børstet det bort og fulgte stien mot gammelskogen.

En ny kvist knakk.

Mira så seg til alle kanter, for det hørtes ut som om lydene kom overaltfra, og plutselig var det som om noen hvisket navnet hennes.

Mira ...

Var det skogen?

Vinden?

– Det er bare innbilning, sa hun høyt til seg selv.

Foran henne lå gammelskogen, mørk og dyster. Stien dit var nesten helt gjengrodd. Det gikk rykter om at folk hadde forsvunnet. En av lærerne hadde snakket om underjordiske vesener.

Skrømt.

Man må behandle skogen med respekt, sa oldemoren. Verre er det ikke.

De siste solstrålene fant veien mellom de tykke trestammene, der en skygge vokste seg større og større. Mira syntes den lignet en ulv, og med ett trådte dyret frem. Kroppen var dekket av svart ragg, og hodet var digert, som tatt ut av et eventyr.

I noen sekunder stirret Mira inn i de intense, gule øynene.

Så tverrvendte hun og la på sprang.

2

I en haug av skrot

Sekken dunket mot ryggen, og søla skvatt rundt de gule gum-mistøvlene. Ulven hun hadde sett i gammelskogen, var så stor at den garantert kunne tatt henne igjen i ett byks – om den virkelig ønsket – men Mira våget ikke snu seg for å se etter dyret.

Eller var det et dyr?

Oldemoren hadde en bok hun elsket å bla i – om vesener fra folketroen – og i den hadde Mira lest om mennesker som fikk en forbannelse kastet over seg. De kaltes hamløpere, og ulven lignet en slik.

Røyk steg opp over tretoppene. Mellom bladløse greiner så Mira det rødmalte huset der hun og faren bodde, og sakket av på farten. Hjertet hamret i brystet, pusten gikk i rykkvise støt, og først nå snudde hun seg og speidet inn mellom trestammene.

Det var verken noen diger skygge eller en ulv der inne.

Stien bak henne var tom.

Hadde hun innbilt seg hele greia?

Du er skrullete, akkurat som oldemoren din, pleide Niklas i klassen å si.

Så lo alle av henne, alle bortsett fra Alva.

Har dere vært hjemme hos Mira? hadde Niklas spurt de kule jentene i klassen før de gikk fra skolen på fredag. Det ser ut som en søppeldynge!

Alva hadde også vært der, og selv om hun ikke hadde sagt noe, hadde hun sett på henne med øyne som var snille. Mira skulle ønske at de kunne vært venner, men hvordan ble man egentlig det?

Det føltes teit å spørre.

Og tenk om Alva også lo av henne, bare inni seg.

I enden av gårdsplassen sto det krokete eiketreet som var flere hundre år gammelt, og en rusten traktor uten forhjul. Blomstene i klatrestativet faren hadde laget av en ødelagt stol, var døde. Inntil husveggen lå en haug med skrot han måtte ha vært og hentet hos noen, og delvis gjemt under en bok uten perm, oppdaget Mira noe som lignet et smykke.

Hun satte seg på huk, gned bort støv og skitt med genser-ermet, så bare det blågrønne laget av irr var igjen. Det var en medaljong, og det så ut til at den kunne åpnes, men uansett hvor mye Mira prøvde, gikk det ikke. Midt på var et avlangt hull, der det helt tydelig manglet noe.

Kanskje det var mekanismen som åpnet medaljongen?

Hun forsøkte å presse neglen ned i hullet, men ingenting skjedde. Selv om medaljongen manglet en del, syntes hun rammen av forskjellige blader – som var flettet sammen til en sirkel – var vakker. Dessuten trodde hun den var av bronse, da måtte den vel være verdt litt penger? Det raslet i kjedet da hun la medaljongen i sekken og løp til inngangsdøren.

3

Utbyggingen

Duften av mat slo mot Mira da hun åpnet ytterdøren. Hun sparket av seg de gule gummistøvlene, som hadde fått en rand med søle like over sålen, og hengte strikkejakka etter moren på knaggen. Fremdeles syntes Mira at den luktet av henne – av sommerblomster og honning – og varmen fra jakka føltes som morens trygge omfavnelse.

Men det ble ikke det samme.

Innimellom var savnet så stort at Mira trodde hun skulle gå i stykker, og da tegnet hun. Minner fra den gangen moren fortsatt var, da huset var fylt med latter og alt liksom var enklere.

Faren stakk hodet ut fra kjøkkenet. De grønne øynene hadde hun fra ham, fregnene over neseroten og alle krøllene var fra moren. På slutten hadde ikke moren hatt hår igjen, så døde hun.

– Maten er klar, sa faren.

Mira satte seg ved kjøkkenbordet og forsynte seg fra kjelen som manglet en hank.

– Hva har du laget?

– Jeg kaller den pappas overraskelsesgryte, svarte han.

Middagene deres hadde gjerne slike navn – overraskelsesgryte, magisk grateng, himmelsk stuing – faren hadde tatt det han kunne finne, og dette var en fin måte å si det på.

Mira tok en skje med farens gryte og puttet den i munnen.

– Smaker bra, sa hun.

– Det hadde nok vært bedre med litt salt, men vi var tomme.

– Salt er uansett ikke sunt.

Det spiste resten av måltidet i taushet, og etterpå gikk Mira og faren ut i stuen. På bordet lå masse regninger, og midt blant dem sto et skrin i tre. En gang måtte det ha vært vakkert, men nå var lokket løst og den blå fløyelen på innsiden falmet. På sidene var det skåret ut vesener Mira kjente igjen fra boken til oldemoren: huldra, nøkken og noen alver som danset.

– Så vakkert det er, sa hun.

– Synes du?

– Du kan sikkert få mange penger for det om du setter det i stand og legger det ut for salg.

Så husket Mira medaljongen, og hentet den fra sekken.

– Jeg fant den blant skrotet på utsiden, sa hun.

– Gjorde du?

Faren strøk fingeren over kransen av blader.

– Rart at jeg ikke så den da jeg gikk gjennom tingene tidligere i dag.

– Tror du det er bronse? spurte Mira, og kastet et blikk mot haugen av regninger. – Kanskje vi kan ta den med til gullsmeden i byen?

– Jeg tror ikke vi får noe for den, sa faren, og rakte medaljongen tilbake til Mira. – Det ser ut som den er ødelagt.

– Kanskje det går å smelte den om?

– Hadde det vært gull, kanskje, men jeg er redd bronse ikke har den samme verdien.

Faren stablet opp fire smale vedkubber i peisen, rev avispapir til opptenning og stakk en fyrstikk borti.

– Hva tenker du om å flytte? spurte han plutselig.

Hadde det rablet for ham?

Mira ville ikke tenke på å flytte, hun trivdes i det lille huset deres i skogen.

– De skal bygge nye boliger like ved her, sa faren.

– Hva betyr det? spurte Mira. – Må vi flytte?

– Jeg har fått et tilbud fra utbyggerne, de vil kjøpe huset vårt.

– Du sa vel nei?

Flammene slikket oppetter vedkubbene, og faren lukket døren til peisen.

– Kanskje det hadde vært bra for oss, sa han.

– Hvordan kan det være bra å flytte?

– Det er dyrt å bo i hus, jenta mi.

Han reiste seg, tok bunken med regninger og gikk ut i gangen.

– Jeg stikker bare en tur i skjulet, sa han.

Mira hadde tusen ting hun ville spørre om, tanker og meninger, men ingenting kom ut. Hun hørte faren lukke ytterdøren,
og gikk opp på rommet sitt. Sekken traff gulvet med et dunk. På hylla over skrivebordet sto et innrammet fotografi av moren.

Mira tenkte:

Før mamma døde, hadde ikke regningene hopet seg opp.

Ingen hadde kalt henne Skrot-Mira.

Og faren hadde smilt mye mer enn han gjorde nå.