DET INGEN VET

En kriminalroman

av Jan Mehlum

Tittel: Det ingen vet

Forfatter: Jan Mehlum

www.janmehlum.no

© Publicom forlag as 2008 – 2. opplag

www.publicom.no

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller inngåtte avtaler.

Omslag: André Martinsen

Forberedt for ebok av Prograph as

ISBN: 978-82-92526-49-1

ISBN: 978-82-92526-20-0 (Trykt)

Tidligere utgivelser (Gyldendal):

Gylne tider (1996)

Kalde hender (1998)

Det annet kinn (1999)

En rettferdig dom (2000)

En nødvendig død (2002)

Den siste dansen (2003)

Din eneste venn (2005)

For guds skyld (2007)

1

Av jord er du kommet.» Stemmen var lav og nasal. Dråpene som rant fra den blanke issen, fortsatte nedover pannen og ut på nesen, der de samlet seg ytterst på spissen og ble hengende som et lite kunstverk, selv da han bøyde seg fram, som om tyngdeloven var opphevet.

Hele dagen hadde det strømmet ned. Surt, jevnt pisseregn. Vannet var begynt å trenge inn i den venstre skoen min. Det var ingen god dag å bli stedt til hvile på.

Jeg greide ikke å ta blikket bort fra dråpene under prestens nese.

«Til jord skal du bli.» Det smalt hardt da innholdet i skjeen traff kisten.

Vi var bare en håndfull samlet rundt det mørke, sølete hullet i bakken.

Representanten fra begravelsesbyrået hadde informert meg. Noen kvinner fra blomsterbutikken der hun hadde jobbet. En eldre dame, en nabo. Styreren i barnehagen, en frodig kvinne med et vennlig ansikt. Et par unge jenter, sikkert mødre fra barnehagen. Og representanten fra barnevernet, som for anledningen hadde hentet ut jentungen fra beredskapshjemmet. Hun holdt henne på armen. Et ytterst skrøpelig gammelt par representerte slekta.

Ingen gråt.

Barnet virket apatisk. En tynn, blek unge med et forskremt ansikt.

«Av jord skal du igjen oppstå.» Presten kremtet. Han var en overvektig ung mann med runde gullinnfattede briller, som nå var våte. Jeg trodde ikke det var av tårer.

Jeg kikket opp mot himmelen. Derfra var det ingen hjelp i sikte, bare truende skyer.

Under ritualet i kirken hadde presten ikke gjort noe forsøk på å tilføre begivenheten mening. Han hadde bare gjennomført et pliktløp. Jeg noterte det i hans favør.

Nå hadde vannet også trengt inn i den høyre skoen. Kulda var i ferd med å arbeide seg oppover beina. Men den som kom innenfra, var verre.

Hun hadde ikke rukket å fylle tretti år. Datteren var fire.

Presten fortsatte. Det virket som han helst ville vært et helt annet sted.

Lyden fra sirener skar gjennom luften noen meter bak oss. Kirkegården befant seg i beleilig avstand fra sykehuset.

Plutselig begynte barnet å skrike, mens hun forsøkte å rive seg løs fra barnevernet.

Presten ble stående som oss andre og betrakte jentungens kamp mot overmakten.

Kvinnen fra barnevernet var en sliten, middelaldrende sosialarbeider. Nå prøvde hun forgjeves å holde barnet fast mens hun trakk seg baklengs vekk, langs gravens kant. Den lille kroppen spente seg i en bue mellom hendene hennes.

Først da de var forsvunnet mellom gravsteinene, greide presten å avslutte seremonien. «Herren løfte sitt åsyn på deg og gi deg fred,» messet han, tydelig lettet.

Det virket ikke som han selv trodde på det.

Jeg hadde mistet den siste rest av motivasjon for dette arrangementet. Jeg ville hjem til en varm dusj, tørre klær og et stort glass konjakk. Jeg ville synke ned i godstolen og la Coltrane fylle leiligheten med vakre, triste toner. Men ikke noe så trist som dette.

Jeg merket meg at den mørke bilen som hadde stått parkert utenfor gravplassen under hele seremonien, akkurat så langt unna at det ikke var mulig å gjenkjenne sjåføren bak de sotede rutene, nå startet opp og gled langsomt ut fra parkeringsplassen. Typisk sivil politibil.

Med en klo av en hånd grep den gamle mannen meg i armen da jeg var i ferd med å snu meg for å gå. «E det du som e advokaten?» Kvinnen ved hans side stirret taust på meg. Blikket hennes var tomt.

«Ja,» sa jeg og rakte fram en hånd. «Svend Foyn, det er meg.»

Han slapp armen min. «Arthur Hemingsen.» Håndtrykket var slapt og fuktig. «Vi drar i dag. Det e’kkje nokke vi kan gjør’ her. De tar seg av jentungen. Alt blir vel ordnet?»

Det lød som et spørsmål. «Alt b… b… blir ordnet,» istemte jeg og sendte igjen en uvennlig tanke til mine foreldre. Å bli tildelt navnet Svend når du skal vokse opp i Tønsberg i en familie med etternavnet Foyn, det måtte medføre traumer.

Stammingen var nesten borte nå.

«Dere kan bare reise.» De var kommet direkte nordfra. Mannens mørke dress hadde kanskje vært passe da han var en ung mann med livet foran seg. Nå hang den som en sekk rundt ham. Kvinnen var gammeldags velkledd. Svart slør hang fra hatten. Begge var i ferd med å bli gjennomvåte.

De var fjerne slektninger. Tanja Steigen hadde vært uten nær familie. På grunn av datterens astma hadde hun for noen år siden flyttet hit fra den lille bygda i Ofoten. Foreldrene var døde, hun hadde ingen søsken. Barnets far var registrert som ukjent.

I Tønsberg hadde hun fått seg deltidsjobb, leid en leilighet og blitt innvilget barnehageplass til datteren. For et drøyt år siden hadde en krangel med det offentlige om sosiale ytelser brakt henne til meg. Jeg antok at dette var grunnlaget for overformynderiets oppnevning av meg som bobestyrer. Siden hun hadde vært uten midler, kom hun den gangen inn under ordningen med fri rettshjelp. Gleden ved å avsløre byråkratiets arroganse hadde nesten vært betaling god nok. At hun også hadde hatt andre store problemer, var nytt for meg.

Administreringen av boet til Tanja Steigen burde bli enkel. Datteren hadde vært det eneste verdifulle i hennes liv.

«Kossen blir det med tingan?» Gubben ville ikke gi seg. «Kem tar seg av dem?»

«Jeg ordner det,» svarte jeg beroligende. I beste fall en hvit løgn. Ifølge hushaien hennes hadde leiligheten vært utleid møblert. Jeg aktet bare å ta en rask kikk før jeg overlot jobben til de som skulle vaske og pakke. «Barnevernet vil oppbevare sakene for datteren.» Hun var midlertidig plassert mens de ventet på en fosterfamilie.

«Ho hadde ikkje mykje, ho Tanja.» Nå var det kvinnen som snakket. «Vi kjente ho jo nesten ikkje.» Hun så bebreidende på meg. «Kossen skull’ vi vit’ at ho hadd’ det så dårlig?»

«Det er ikke deres feil.»

«Kems feil e det da?»

«Jeg vet ikke,» sa jeg. Det var den brutale sannheten. Ifølge politiet hadde den blandingen av sedativer og alkohol hun hadde inntatt, vært så stor at det neppe kunne klassifiseres som noe uhell. Tanja Steigen hadde den morgenen, etter å ha levert datteren i barnehagen, gått hjem, låst seg inne og av ukjente grunner svelget ned en dødelig cocktail.

Da jeg krysset torget på vei hjem, hadde det sluttet å regne. Synet av mannen som kom ut fra politistasjonen, gjorde at jeg snudde. Kriminalbetjent Wilhelm Mørk så ut som han hadde all verdens tid der han beveget seg nedover Møllergata.

Jeg tok ham igjen på Grandhjørnet.

«Hvor skal du?» spurte jeg.

Han snudde seg og stirret på meg. «Så du var i begravelsen?»

«Ja,» sa jeg bare. Mørks observasjonsevne hadde for lenge siden sluttet å overraske meg. «Jeg skulle ønske jeg ikke hadde gått. Jeg kjente henne jo egentlig ikke.»

«Du ser jævlig ut.» Han åpnet døra til Sir Winston. «Vi tar et glass, hva?»

Klokka var bare tre denne grå ettermiddagen i oktober da konjakken kom på bordet.

Vi ble sittende uten å si noe.

Det ble meg som brøt stillheten da jeg la nøkkelknippet på bordet. Fem nøkler. To til leiligheten, en til inngangsdøra nede, kjellerboden og postkassa. Alle sirlig merket.

«Er det hennes?» Mørk betraktet meg oppmerksomt.

Jeg nikket.

«Har du vært der?»

«Ikke ennå.»

«Jeg var på vakt da hun ble funnet.»

«Så det er du som har saken?»

«Det er ingen sak.»

«Dere fant altså ikke noe?»

«Nei.»

«Ingen forklaring?»

En nesten umerkelig nøling. «Ingenting.»

«Og dere er sikre på at ingen andre var innblandet?»

«Hvem skulle det være? Døra var låst på innsiden.»

«Sto nøklene i?»

«Den ene låsen var en smekklås. Den andre nøkkelen lå på kjøkkenbordet. Det fantes ikke spor etter innbrudd, og i leiligheten var det pent og ryddig. Ingen naboer hadde lagt merke til noe uvanlig. Men de fleste var ikke hjemme. De to junkiene som bor i gården, registrerer knapt nok forskjellen på natt og dag.»

«Sjekket dere trafikken på telefonen hennes?»

«Hun hadde ikke fasttelefon. Mobilen var lite benyttet, og ingenting av det vi fant der, fortalte oss annet enn at hun hadde et svært begrenset kontaktnett.»

«Var det sikkerhetslenke på døra?»

«Det var det. Og den var ikke satt på, men det var midt på lyse dagen. Kanskje hun tross alt ønsket at noen skulle finne henne før det ble for sent.»

«Kanskje det,» sa jeg. «Hva tror du?»

«Ingenting,» svarte Mørk rolig. «Jeg tror ingenting. Jeg er avhengig av å vite.»

«Men det er noe her, er det ikke?»

«Det spørsmålet kan du stille deg selv.» Det var ingen glede i smilet hans.

«Hva med kjærester?»

«Så vidt vi vet, hadde hun lite kontakt med menn, i hvert fall det siste året. Ingen, for å være mer presis. Før det hadde hun en venn, en hun møtte rett etter at hun kom til Tønsberg.»

«Har dere snakket med ham?»

«Han visste ingenting. De hadde ikke hatt kontakt etter bruddet.»

«Vet dere hva det skyldtes?»

«Ifølge ham fikk hun psykiske problemer. Det var han som gjorde det slutt. Nå bor han i Oslo med ny samboer. Andre har vi ikke kommet over. Men det spiller heller ingen rolle.»

«Og ikke noe avskjedsbrev?»

Mørk ristet på hodet og sendte meg et blikk jeg ikke var i stand til å tolke. «Nei. Pilleglassene og vodkaflasken sto på nattbordet. Hun har tømt i seg en solid dose, lagt seg på sengen i soverommet og sloknet.»

«Pilleglassene? Var det flere?»

«Det var to typer. Imovane er en standard sovemedisin, foreskrevet av fastlegen hennes. Det andre medikamentet, Apodorm, er kraftigere saker. Vi har ikke kunnet fastslå hvor hun skaffet seg dette stoffet, som også er reseptbelagt, men ikke så vanlig. Men det omsettes på gata. Brukt på den rette måten gir Apodorm ruseffekt. Det var blandingen av disse stoffene med alkohol som gjorde utslaget.»

«Utelukker dere at det kan ha vært et uhell?»

«Dosene var så store at det virker lite sannsynlig. Og legen hennes tviholder på taushetsplikten. Han hevder at det han vet, ikke er av interesse, verken for oss eller for andre.»

«Var dette første forsøk?»

«Så vidt vi vet, ja.»

«Da må hun virkelig ha hatt uflaks.» For hvert gjennomførte selvmord regnet man med minst ti mislykkede forsøk.

«Eller så var hun sterkt motivert.» Mørk så tankefullt ut mot gata, før han igjen vendte seg mot meg. «Hun var katolikk,» sa han plutselig. «Visste du det?»

Jeg ristet på hodet. «Hvordan i all verden vet du det?»

Han svarte ikke. «Har ikke du lest sosiologi?»

«Kriminologi.»

«Ifølge sosiologen Emile Durkheims klassiske studie skal katolikker være godt beskyttet mot selvmord gjennom høy sosial integrasjon. Det ser ikke ut til å ha virket her.»

«Du glemmer en sak. I dag er denne teorien svært omstridt. Han trakk konklusjoner om individuelle valg ut fra data om store befolkningsgrupper. Kanskje han tok feil.»

«Kanskje det.»

«Jeg har forstått at hun ikke ble funnet før det var gått mer enn et halvt døgn,» fortsatte jeg. Da politiet ble kontaktet sent samme kveld, hadde gårdeieren låst dem inn i leiligheten. «Hvordan kunne det ha seg? Hun hadde jo ansvaret for et lite barn?»

«Da hun ikke hentet datteren i barnehagen og ikke svarte på mobilen, tok en av de ansatte bare med seg jentungen hjem. Derfor gikk det noen timer før det ble slått alarm.»

«Å? Er ikke det litt utenom prosedyrene?»

«Det var ikke første gang.»

«Betyr det at hun hadde alvorlige problemer?»

«Mye tyder på det, ja.» Mørk tømte glasset og reiste seg. Overraskende nok hadde han denne gang ikke bedt meg om å ta regningen. «Særlig når en tenker på sluttresultatet.» Han snudde seg i døra. «Og til din orientering; hun hadde ingen skader eller merker på kroppen. Hun var forresten fullt påkledd da hun ble funnet.»

«Vent litt,» sa jeg før han forsvant. «Hva mener du med fullt påkledd? Yttertøy?»

«Vanlig tøy. Jeans, genser, sokker, t-skjorte, undertøy. Helt normalt.»

«Lå hun i sengen eller på sengen?»

«Under dynen.» Mørk forsvant ut.

Jeg bestilte en kaffe før jeg bestemte meg. Varmen hadde nå begynt å komme tilbake i kroppen. Den jobben jeg måtte gjøre, var så lite lystbetont at jeg ville få det raskt overstått.

Bygården hadde en gang for svært lenge siden huset folk fra byens borgerskap, før de flyttet ut fra sentrum til villaer i forstedene. Gjennom mange år hadde eiendommen forfalt. Gården var nå oppgradert. De store, romslige leilighetene var delt opp og omgjort til trange kott, pusset opp billig, utstyrt med enkle møbler og leid ut på korttidskontrakter til skyhøy leie.

Jeg ble stående utenfor på den travle gata og betrakte huset. Oppussingen hadde tydeligvis ikke omfattet utvendig maling. I første etasje, dominert av butikklokaler, hadde det vært hyppig utskifting av leietakere. En videoforretning, en motebutikk og et parfymeri holdt for tiden til der, akkurat langt nok utenfor det absolutte sentrum til at kundene holdt seg unna.

Leilighetene lå i annen og tredje etasje. Til sammen var det åtte av dem. Inngangen var inne i bakgården, noe som innebar at hvem som helst kunne ta seg inn uten at noen merket det. Trafikken utenfor ville bare være en fordel for den som ikke ønsket å bli observert og husket. Noe ideelt bomiljø for barn kunne det knapt sies å være.

Bakgården var en eneste stor parkeringsplass, smekkfull av biler.

Callingsystemet virket nytt. Videoovervåking hadde de ikke spandert.

Jeg låste meg inn i gangen, som var møkkete og malingslitt. Skiltet med T. Steigen fant jeg på første dør i annen etasje. Låsene virket solide. Døra hadde kikkhull.

Jeg kom først inn i en trang, mørk gang.

Det luktet ikke godt. Sur, innestengt luft slo mot meg.

Gardinene var trukket for. De elektriske ovnene sto på. Det måtte være minst femogtjue grader her inne. En tung, klam varme.

Til tross for temperaturen grøsset jeg.

Det ble ikke mye bedre selv da jeg trakk gardinene til side og åpnet et vindu.

Kombinert stue og kjøkken, to små soverom og et trangt bad. Alt var lite.

Først sjekket jeg badet, som var akkurat så rotete at det ga et hjemlig preg. Men jeg fant ingenting av interesse, bare det du venter å finne hos en kvinne med et lite barn.

Medisinskapet var velfylt. Men tomt for dop. Jeg antok at politiet hadde beslaglagt alt.

Kjøkkenet var enkelt utstyrt. De som skulle rydde, kunne la alt gå til loppemarkedet.

I kjøleskapet var det begynt å lukte surt.

Tomflaskene i skapet under vasken antydet et ikke ubetydelig alkoholkonsum.

Stua var tradisjonelt møblert. Sofagruppe, spisebord, en lenestol, et usedvanlig stygt teppe. Alt så ut til å komme fra Ikeas billigavdeling. Små nipsgjenstander dekorerte hyllene. Jeg så ikke en eneste blomst eller plante. Hun hadde en forholdsvis ny flatskjerm-tv, dvd-spiller og et enkelt musikkanlegg. Cd-samlingen signaliserte ingen profilert musikksmak.

Barnets leker lå strødd på gulvet. Da jeg tok opp en dukke, utstøtte den en hes breking, som fra en hardt plaget sau.

Bokhylla interesserte meg mer. Ved siden av bokklubbøkene fantes det et utvalg av bøker om personlig utvikling, psykologi og feministisk litteratur. Langt fra bare lett stoff.

Tanja Steigen hadde ikke vært noe skolelys, det hadde hun selv gitt uttrykk for. Noen utdanning hadde hun ikke. Men hun hadde likt å lese, og åpenbart ikke bare som ren underholdning.

Fotoalbumet var ikke veldig omfattende. Bilder fra en barndom. Et hus ved fjorden, barnedåp og konfirmasjon, gamle foreldre. Datteren Monica fylte mesteparten av albumet.

På veggene standard litografier, et familiebilde hjemmefra, antakelig tatt ved en spesiell anledning. Moren, faren og Tanja selv i finstas, sammen med en lurvete hund.

Fotografiet av Tanja og datteren hang sentralt over tv-en. De lignet forbausende lite på hverandre. Moren var lys blond, med et rundt, litt trist ansikt og pene, blå øyne, mens datteren var helt mørk, med brune øyne. Hun så nesten sydlandsk ut.

Jeg husket Tanja Steigen som en fyldig kvinne, under middels høy, med store, svulmende bryst av den typen som tiltrekker ikke så rent få menn. Spesielt pen var hun ikke. Men hun hadde noe sensuelt over seg, til tross for, eller kanskje på grunn av, omfanget.

Den bærbare pc-en på spisebordet var av billigste modell. Og den var ikke sikret med noe passord. Da jeg startet opp, kom jeg direkte opp på et åpent nett.

Barnevernet hadde tilbudt seg å skaffe et sted der ting av verdi kunne lagres, slik at datteren med tid og stunder selv kunne vurdere om det var noe å ta vare på.

Jeg lot maskinen stå på mens jeg tok for meg soverommet hennes.

En bred seng med kraftige stolper i hvert hjørne dominerte rommet. Sengetøyet lå i en eneste haug ved fotenden. De som hentet henne, hadde ikke brydd seg med å re opp. Jeg forestilte meg at jeg kunne se avtrykket etter kroppen, der hun hadde ligget mens livet rant ut. Det satte meg ikke i bedre humør.

Jeg lurte på hva slags tanker hun hadde hatt i hodet disse siste minuttene, før hun sovnet inn og ble borte. Tenkte hun på datteren?

Også her sto panelovnen på. Det måtte ha vært varmt å ligge under dyna fullt påkledd.

Rommet inneholdt ellers et nattbord, en kommode, noen hyller og et garderobeskap. Ikke noe eksklusivt. Det meste kunne kastes.

Smykkeskrinet var fylt opp av billige saker. Men det måtte vel tas vare på.

I nattbordskuffen kom jeg over en boks med forsvarsspray sammen med en lydalarm. Begge virket ubrukt. I og for seg ingen sensasjon. Kvinner, også i småbyen Tønsberg, var for lengst oppfordret av politiet til å ta større ansvar for sin egen sikkerhet.

I en reol fant jeg det jeg egentlig var kommet for å hente. Papirene hennes.

Det virket som hun hadde hatt orden i sakene. Alt var lagret i mapper, som jeg tok med meg for å gå gjennom. Her ville jeg ikke oppholde meg lenger enn strengt nødvendig.

I en skuff fant jeg en bunke lommekalendere fra flere år tilbake. En gang kunne datteren kanskje få glede av å lese denne dokumentasjonen.

Barneværelset var det mest personlige i leiligheten. Det var malt i rosa, dekorert med bilder og tegninger og fylt opp med leker, dukker og bamser i alle varianter.

Jeg håpet barnevernet ville sørge for at hun fikk dem med seg.

Tilbake i stua satte jeg meg foran pc-en. Favorittnettstedene var de vanlige. Aviser, Finn, reisebyråer, auksjonssteder, Amazon, søkemotorer.

En overfladisk sjekk av e-posten røpet ingen overraskelser. Ikke uventet hadde hun sikret tilgangen med passordet Monica . Det virket ikke som hun hadde vært noen ivrig bruker.

Hun hadde ikke slettet de siste stedene hun hadde vært innom på nettet.

Blant alle standardadresser dukket det bare opp én mer uvanlig. Norsk Lovtidende.

En uunnværlig informasjonskilde for advokater. Hun hadde besøkt området bare et par dager før hun døde. Av en eller annen grunn hadde hun altså vært interessert i juss.

Politiet, med sine eksperter, burde ha sjekket pc-en. Men for dem var dette ingen sak.

Og for meg bare en ekspedisjonssak. Et par standardskjemaer og noen underskrifter. Etterpå ville hun bli glemt. En gang ville Monica Steigen komme til å stille det viktige spørsmålet, det som aldri ville bli besvart. Hvorfor hadde moren valgt å forlate henne?

Før jeg gikk, skrev jeg en beskjed til byrået som skulle tømme leiligheten.

Ved en innskytelse tok jeg med meg laptopen.

Vanligvis oppfattet jeg ikke kontoret mitt som dystert, bare lettere utdatert. Selv om det var lite, kjentes det ikke trangt, heller ikke når det som nå var okkupert av en sanktbernhardshund. Men denne kvelden var stemningen ikke god her. På skrivebordet foran meg hadde jeg Tanja Steigens mappe, sammen med pc-en hennes. Det var like godt å få det unnagjort.

Hun hadde tilsynelatende hatt brukbar oversikt over økonomien. Kanskje fordi den var så enkel. Inn kom det hver måned en beskjeden, men fast sum fra blomsterforretningen. Supplert med barnetrygd og bostøtte hadde hun akkurat på håret greid å få det til å gå rundt.

Målt med vanlige kriterier på gullkysten hadde hun vært fattig.

Ved et par anledninger hadde hun det siste året måttet ty til sosialkontoret.

Dette lå an til å bli et ryddig booppgjør. Hun hadde ingen gjeld og noen få kroner i banken. Bare med husleien lå hun et par måneder på etterskudd.

For bare ett år siden hadde hun tegnet en livsforsikring som begunstiget datteren.

Et fornuftig prosjekt, med tanke på hennes manglende nettverk. For at datteren skulle få halvannen million utbetalt ved morens død, måtte Tanja Steigen ut med nesten ti tusen i året, en utgiftspost som så vidt jeg kunne forstå nesten hadde ødelagt økonomien hennes.

Etter å ha gransket polisen nærmere, kom jeg til den konklusjon at Monica lå an til å få beløpet utbetalt. Men forsikringsselskapet kom sikkert til å forsøke å vri seg unna, selv om det var gått mer enn et år siden avtalen ble inngått. Kanskje ikke helt tilfeldig.

De ville nok trekke den samme konklusjonen som meg.

Blant betalte regninger fant jeg ellers ingen tegn til noen ekstravagant livsførsel.

Hun hadde hatt betydelige utgifter til medisiner og legehjelp, selv med grønt kort.

Kalenderen for 2007 røpet ingen hemmeligheter. Tanja Steigen hadde tilsynelatende levd et kjedelig liv. Om en uke fylte datteren fire år. Men suicidale vurderte vel ikke sånt.

Forrige års kalender forstyrret ikke bildet. Med ett unntak.

Uke 36, den første uken i september, var revet ut.

Noen uker senere hadde hun tegnet livsforsikringen.

Noe annet påfallende fant jeg ikke i papirene, uansett hvor mye jeg lette.

Heller ikke pc-en ga meg ny innsikt i eierens liv. Ikke før jeg tok for meg e-posten.

For bare et par uker siden, nærmere bestemt mandag 8. oktober, hadde hun mottatt en melding: Jeg vil minne deg om at brudd på vår lille avtale vil få konsekvenser. Avsenderen var anonym. Men maskinen som hadde sendt meldingen, ville kunne identifiseres.

Resten av e-posten hennes inneholdt bare likegyldige meldinger.

Jeg gjorde de nødvendige notater, fylte ut skjemaene og lagret alt i safen.

Tanja Steigens bo var gjort opp.

Før jeg stengte, koblet jeg pc-en hennes opp på nettet og videresendte den truende meldingen til en av mine gamle klienter, en ung nerd med usedvanlig innsikt i dataverdenen, dessverre uten på noen måte å besitte en tilsvarende forståelse for etiske og legale problemstillinger knyttet til datateknologi. Derfor hadde han tilbrakt mye av sin ungdom bak lås og slå. Nå jobbet han med datasikkerhet for folk som så stort på bakgrunnen hans.

Finn ut hvor denne meldingen stammer fra, vil du?