Roger Pihl

2 til
overs

Galrof forlag

© Galrof forlag 2021

Materialet er vernet etter åndsverksloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarframstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat og lignende) eller etter avtale med Kopinor. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffeansvar.

Redaktør: Nina Grove Hansen

Omslag og ombrekking: Katja Pihl Design

Korrektur: Edward Reibo

Tilrettelagt for EPUB av Type-it AS, Trondheim

ISBN 978-82-92855-08-9

1

1

Han våknet med et rykk. Det var nesten bekmørkt i rommet, men han kunne likevel skimte at det var stort og at det var høyt opp til taket. Han kjente seg ikke igjen. Hvorfor var han her? Han kastet dynen til side og satte føttene på et kaldt linoleumsgulv, gikk bort til gardinene, trakk dem fra det ene vinduet. Lyset flommet inn. Han kikket ut og kom til at rommet måtte ligge i tredje etasje. Tredje etasje, men i hva slags bygning? Bortsett fra sengen var rommet møblert med et nattbord og en pinnestol. Over døren hang en klokke som ga fra seg et knepp når minuttviseren flyttet seg. Hvorfor hadde han ligget i den sengen? Han kunne ikke huske at han hadde lagt seg i den. Han listet seg bort til døren, trykket dørklinken ned. Den var låst fra utsiden. Han lot hånden skli over karmen, som for å lete etter en nøkkel. Hvorfor befant han seg i et låst rom? Han røsket forgjeves i dørhåndtaket, og fikk brått panikk. Han trev håndtaket opp og ned gjentatte ganger, slapp det og hamret på døren med knyttnevene. «Hei!» ropte han, uten å vite om noen hørte ham. Et øyeblikk stoppet han for å høre om det kom noen, men da det ikke skjedde noe, fortsatte han. Han begynte å fryse – ikke fordi det var kaldt, men fordi han var alene. Han brølte høyere. Stillheten etterpå ble avbrutt av slepende skritt på den andre siden av døren, skritt som kom nærmere og til slutt stoppet utenfor. Han hørte at noen raslet i nøkler, satte én av dem inn i låsen og åpnet. Han tok et skritt tilbake, og en skapning han ikke kjente kom inn i rommet. Det var uten tvil en kvinne, men han følte seg ikke tiltrukket av henne. Hun var like høy som hun var bred, og var grovt tilhugget, som om hun var saget ut av en stubbe med motorsag. En slags hvit uniform var pakket rundt henne, strammet til på feil steder. Det var absolutt ingen kvinne han dro kjensel på, men hodet hans føltes tomt. Samme hvor hardt han konsentrerte seg, spilte ikke hukommelsen på lag.

«Vi er våkne?» spurte hun.

Selvfølgelig var han våken, hva slags idiotisk spørsmål var det? Hun måtte ha hørt at han holdt på å slå seg gjennom veggen? At han røsket i dørhåndtaket til det nesten knakk?

«Hvor er jeg?» spurte han, og angsten vek gradvis plassen for utålmodighet og sinne.

Hun nevnte navnet på et sykehus, men han oppfattet det ikke. Hvorfor lå han på et sykehus? Han kjente seg da helt frisk? Selv om hukommelsen hans var blank som et februarfortau i hovedstaden, var det ikke noe feil med fantasien hans. Hvis han lå på et sykehus, måtte det nødvendigvis feile ham noe, men han kunne ikke kjenne smerter noe sted i kroppen. Følgelig måtte han ligge på sykehuset av en annen årsak. Det slo ham at han kunne være en del av et eksperiment. Men hva slags? Hva hadde han vært gjennom? Og hva ventet ham?

«Hvorfor?» spurte han, og sinnet forsvant sakte, mens en svimmelhet, en ørske kom som kastet på ham. Den ukjente kvinnen begynte å bli uskarp i kantene, han kjente at halsen fyltes av en uventet kvalme. Hadde det ikke vært for at hun tok ham imot, ville han falt rett i gulvet.

Da han kom til bevissthet igjen, var det fortsatt lyst i rommet, og han kunne fremdeles høre lyden av klokken. I stedet for den grovt tilhuggede kvinnen, sto nå en engel ved fotenden av sengen hans. Engelen bar en identisk uniform, og han kunne konstatere at hun kledde uniformen bedre enn den forrige skikkelsen. Engelen måtte ha hørt at han åpnet øynene, for hun lente seg over sengen, smilte og sa:

«God morgen, er du våken?»

Igjen var spørsmålet overflødig, men han lot seg ikke irritere, for skapningen som hadde snakket til ham var skjønn og hadde trolig bakgrunn som modell i et fransk motehus. Hun var velskapt som en fiolin, mørk, med grønne øyne, og hadde et smil som kunne smelte marsipan. Han stilte henne det ene spørsmålet som hadde opptatt ham mer enn andre.

«Hvor er jeg?»

Hun svarte at han var på et sykehus, men igjen fikk han ikke med seg hvilket. Panikken, utålmodigheten og sinnet hadde byttet plass med en indre ro og fred. Han følte at han hadde all verdens tid.

«Hvorfor ligger jeg på et sykehus?» spurte han.

«Det er et godt spørsmål», svarte engelen. På brystet hennes hang et navneskilt, men han torde ikke se lenge nok til at han rakk å få lest det, i tilfelle hun ville misforstå.

«Hva heter du?» spurte hun.

For et fjollete spørsmål, tenkte han. Jeg heter … jeg heter … men så fikk han jernteppe. Han slo knyttneven i dynen med et bløtt dunk. Han visste ikke hva han het. Han kom ikke på et eneste navn han dro kjensel på. Han tenkte hardere. Det var akkurat som om hjernen hans ikke reagerte, som om den hadde flatt batteri.

«Jeg vet ikke», sa han.

Han kunne ane et fnugg av skuffelse i øyene hennes, men heller ikke mer.

«Hva heter du selv?» spurte han.

«Kristina», svarte hun.

Ja, da var de litt lenger. Engelen het Kristina, men det hjalp ikke ham. Han ble ikke klokere.

«Du er på avdelingen for retrograd amnesi», fortsatte Kristina.

«Avdelingen for hva?»

Han blunket krampaktig mens han rynket øyenbrynene.

«Retrograd amnesi.»

«Hva er det?»

«Det er finere ord for hukommelsestap.»

«Har jeg hukommelsestap?»

«Vi tror det. Hva heter du?» spurte hun igjen.

Eilert? Tor Åge? Han tenkte seg hardt om én gang til, men kom ikke på hva han het. Ole Henrik? Han måtte gi opp. Han kunne ikke akkurat finne på noe, heller. Selv om han likte tanken på å hete Oskar.

«Jeg vet ikke. Eller jeg husker ikke. Jeg vet ikke om jeg ikke vet eller at jeg bare ikke husker. Jeg kommer på flere navn, men ingen av dem sier meg noe.»

«Vi kaller deg Vilhelm», sa Kristina.

«Vilhelm? Hvorfor Vilhelm?»

«Vi følger bare alfabetet etter hvert som pasientene kommer inn, og nå er vi kommet til v. Vilhelm. Liker du det ikke?»

Han tenkte seg om. Vilhelm? Jo, det var et hyggelig navn, det. Han kjente ingen som het Vilhelm, såpass var han sikker på. Når han tenkte seg nøyere om, kjente han ingen andre mennesker heller, bortsett fra Kristina.

«Vilhelm er sikkert greit. Eller kan jeg velge?»

«Nei, du kan ikke velge. Hadde du kommet inn tidligere, ville du vært Viggo.»

«Viggo?»

«Ja. Du kan si at vi er kommet til v-kullet. Omtrent sånn som med kattunger og hundevalper.»

«Så det er en Viggo her?»

«Ja.»

«Som heller ikke vet hvem han er?»

«Ja.»

«Det er ikke noe som kan være smittsomt?»

Han trakk føttene til seg, uvisst hvorfor.

«Du kan si mye om retrograd amnesi, men smittsomt er det ikke.»

Han fant ingen grunn til å være lettet, men ante en viss trøst i at sykehuset hadde én pasient til med samme diagnose. Felles skjebne og alt det der.

«Hvor er Viggo?» spurte han.

«Du skal tidsnok få treffe Viggo, men først må vi få i deg litt mat. Hva har du lyst på? Er det noe spesielt du liker?»

Vilhelm tenkte seg om.

«Ikke noe jeg kommer på.»

«Da skal jeg varme opp en porsjon biff stroganoff til deg. Du må være utsultet.»

Var han utsultet? Han forsøkte å kjenne etter, men ingen sultfølelse meldte seg. Hvorfor skulle han være utsultet? På den annen side – å bli servert middag virket som en god idé.

«Du er ikke veganer?» spurte Kristina.

«Ikke det jeg vet.»

Kristina flagret ut av rommet. Han trengte ikke vente lenge, noen øyeblikk senere dukket hun opp med en rykende varm porsjon. Tallerkenen, en kniv, en gaffel og et glass vann sto på et brett som hun forsiktig bukserte ned på dynen hans.

Hun rakte ham gaffelen før han rakk å gripe etter den selv.

«Vet du hvordan du bruker den?» spurte hun.

Gaffelen? Spurte hun om han visste hvordan han brukte en gaffel?

«Hva mener du?»

Han viftet med gaffelen. Hun trakk seg forsiktig litt tilbake.

«Ja.»

«Klart jeg gjør.»

«Få se, da?»

Han følte en undring, som om han var i barnehage eller på rekruttskolen eller i Sivilforsvaret, uten at han kunne huske at han hadde tilbragt tid i noen av dem. Han bare visste om det. Det var som om verden rundt ham var klar og tydelig mens han selv manglet i bildet. Usynlig, på en måte. Han svarte ikke, men fanget presist en kjøttbit og puttet den i munnen. Smattet høylytt for å demonstrere. Smaken var nydelig, og brått kjente han at han var sulten likevel.

«Så bra», sa Kristina, og la til: «Og nå kniven.»

Han ville gjerne protestere, men regnet med at det ville være til liten nytte.

«Vil du at jeg skal skjære opp risen?» spurte han så ironisk han klarte, men ironien gikk henne hus forbi. Kristina hadde tydeligvis i oppdrag å finne ut om han var i stand til å spise med kniv og gaffel uten hjelp av voksne. Han snudde gaffelen og skjøv ris og saus inn på den, førte gaffelen elegant inn i munnen og spiste med voksende appetitt. Smattet igjen.

«Se der, ja», sa Kristina og var åpenbart fornøyd. Kanskje han ville få diplom med gullstjerne nå?

«Er det noen andre kunster jeg kan vise deg?» spurte han.

Kristina rynket pannen. Hun så morsk ut og ville ikke tulles med. Hun lente seg mot ham og snakket med lav stemme.

«Nå skal du høre her, Vilhelm», sa hun, med en lang pause før navnet. Slik hun ville gjort dersom hun var psykolog og ville få folk til å høre etter.

«Du har hukommelsestap, vi aner ikke hva du husker og hva du ikke husker. Vi aner ikke hva du kan og ikke kan, og vi aner ikke hva du har glemt eller ikke glemt. Nå vet jeg at du kan spise med kniv og gaffel og at du er i stand til å drikke av et glass uten hjelp. Det er fint. Jeg har kommet mye lenger enn jeg var for tre minutter siden.»

Vilhelm lurte på om han skulle skamme seg, for han innså at hun ikke hadde gjort annet enn jobben sin. Det var bare det at det virket så unødvendig.

«Jo, men selv om jeg har mistet hukommelsen, klarer jeg vel å spise?» protesterte han forsiktig.

«Si ikke det. Vi hadde en pasient for et par–tre år siden, vi kalte ham Mads fordi han var i m-kullet, som ikke husket hvordan han gikk på toalettet. Han måtte lære det helt fra begynnelsen, akkurat som en tre- eller fireåring.»

«Med bleier, også?»

Han rynket på nesen, men stoppet akkurat idet han skulle til å holde seg for den.

«Med bleier og det hele. De første ukene var et alvorlig griseri. Du skulle sett hvordan sengen hans så ut hver morgen. Jeg kunne fortalt deg om Kari fra k-kullet også, men det har du ikke lyst til å høre om.»

Kristina lot det synke inn i Vilhelm.

Vilhelm kikket på stroganoffen og lurte på om han ikke var sulten likevel, men ombestemte seg. Lystig tygde han videre, og følte seg sikker på at han ville klare å gå på toalettet alene. Mads sine egne problemer var Vilhelm uvedkommende.

«Tror du at du klarer å spise dessert alene?» spurte Kristina.

«Det kommer an på hva jeg får til dessert», svarte Vilhelm.

«Du kan velge mellom gele og sjokoladepudding.»

«Da tar jeg gele, hvis du har rød. Helst med jordbærsmak.»

Kristina kikket på ham med et smil han hadde vanskelig for å tolke. Det var ikke moderlig, men mer sjarmerende, på grensen til flørtende. Hvordan skulle han tolke det?

«Du har flaks i dag, Vilhelm.»

2

Vilhelm kikket på hendene igjen, men da han så ned oppdaget han grå hårstrå som stakk ut av sykehuspysjamasen. Var han så gammel? Han kikket på hendene igjen, men de virket yngre og bar ikke preg av et strevsomt liv. Tvert imot. Han forlot sengen og siktet på det vesle badet, der inne stilte han seg opp foran speilet. Det var festet på veggen med en øyeskrue helt øverst, derfor rugget det en smule på seg da han nærmet seg. I den blanke overflaten fikk han øye på et ansikt han ikke klarte å gjenkjenne. Først og fremst var han overrasket over at ansiktet var så ungt. Eller, ikke ungt akkurat, men mindre voksent. Han skjønte jo at det var hans eget fjes som stirret på ham, men han følte seg eldre enn han så ut i speilet. Han følte seg mer som i femtiårene et sted, mens ansiktet tilhørte en mann i de tidlige førtiårene. Vilhelm ble stående og gruble, stirret inn i et par blå øyne. Hvem er du? spurte Vilhelm, og ble møtt av den fremmede med det samme spørsmålet, samtidig. Hvem er du? Jeg vet ikke hvem jeg er, svarte han. Håret hans var kortbarbert, bare ørsmå stubber tittet opp av hodebunnen, så det var umulig å si hvilken farge det hadde. Rødt, kanskje? Eller i hvert fall blondt? Han hadde ikke noe skjegg å skryte av, selv om han så ubarbert ut. Nesen hans var svakt oppstopper og munnen virket bestemt selv om han følte seg svært usikker. Hvem er den mannen som ser på meg? Hvor kommer han fra? Hva driver han med? Hvorfor er han her? Når ble han født? Hvor jobber han? Hvor bor han? Han kikket seg rundt i rommet. Vinduene var sikkert de originale, kittet hadde sprukket og noen steder løsnet. Det manglet hasper, eller det var kanskje ikke meningen at det vinduet skulle åpnes? Gardinene var gule og hang skjevt ned fordi gardinbrettet var løsnet på den ene siden. Kanskje vaktmesteren, da han hadde hentet fram gardintrappen og klatret opp, oppdaget at det var festet med stjerner og ikke gammeldagse skruer, og at stjernetrekkeren lå igjen på kontoret slik at han heller lot det være. Mye arbeid for labert resultat. Vilhelm kikket ut av vinduet, ned på en parkeringsplass der han uten problemer kunne nevne bilmerkene og anslå prisene på dem. Hvorfor kan jeg de tingene når jeg ikke kjenner igjen mitt eget fjes? Han konsentrerte seg, presset fingertuppene mot tinningene som om det skulle hjelpe, og forsøkte å huske noe. Et eller annet. Samme hva. Bare en liten ting, en knagg som han kunne gripe fatt i, en knapp som han kunne sy en frakk til. Det hjalp ikke. Det var fortsatt like blankt. Eller mørkt. Eller tomt.

3

Det var så lyst i rommet at han måtte knipe øynene sammen – da gjorde det ikke så vondt i hodet. En klokke tikket. Han befant seg i et rom med en klokke. Hvorfor lå han i denne sengen? Uansett hva han forsøkte å tenke på, så kom han ikke på noe. Hva slags bil har jeg? spurte han seg selv, og kom ikke engang på om han faktisk hadde bil. Har jeg en hund, kanskje? Men heller ikke dette endret tomhetsfølelsen i hodet hans. Så hørte han forsiktige skritt komme inn i rommet.

«Er du våken?»

Kjente de hverandre? Han stirret skeptisk på den kraftige kvinnen som sto over ham.

«Hvor er jeg?»

Hun svarte at han var i den samme sengen, på det samme rommet, i det samme sykehuset som han var i går.

«Var jeg her i går?» spurte han.

«Husker du ikke det?»

Han tenkte seg om, men klarte ikke å huske at han hadde vært her dagen før.

«Hvorfor ligger jeg på et sykehus?» spurte han.

«Godt spørsmål», svarte den grovt tilhuggede kvinnen. På brystet hennes hang et navneskilt, men han ville ikke stirre.

«Hva heter du?» spurte hun.

For et fjollete spørsmål, tenkte han og stusset.

«Jeg vet ikke», stotret han.

Han kunne ane et fnugg av skuffelse i øyene hennes, men heller ikke mer.

«Hva heter du selv?» spurte han.

«Liljana», svarte hun.

Ja, da var de litt lenger.

«Du er på avdelingen for retrograd amnesi», sa Liljana.

«Hva er det?»

«Det er et medisinsk uttrykk for hukommelsestap.»

«Har jeg hukommelsestap?»

«Det er vel ganske opplagt? Hva heter du?» spurte hun igjen.

Ronny? Johnny? Tommy? Han måtte gi opp.

«Jeg vet ikke. Eller jeg husker ikke. Jeg vet ikke om jeg ikke vet eller at jeg bare ikke husker.»

«Ja», sa Liljana. «Vi kaller deg Viggo.»

Han stirret uforstående på henne.

«Viggo? Hvorfor Viggo? Hvem Viggo?»

«Bare Viggo. Vi følger alfabetet, og nå er vi kommet til v. V for Viggo.»

Hun gjorde noe mekanisk og medisinsk som Viggo ikke forsto.

«Vil du ha biff stroganoff som i går?»

«Spiste jeg biff stroganoff i går?»

«Husker du ikke det?»

«Nei.»

«Ikke?»

«Nei, jeg kan ikke huske noe som helst.»

«Helt borte?» Liljana så bekymret ut, men han visste ikke hvordan han skulle tolke minen. Han følte seg helt frisk, hvis han så bort fra en dårlig husk. Magen knurret forsiktig, så han sa at han gjerne ville ha litt biff stroganoff, hvis det ikke var til for mye bry, altså. Liljana forsvant, lettet over å ha fått en praktisk oppgave. Viggo lente seg tilbake, spent på hvordan biff stroganoff ville smake. Han kunne ikke huske å ha spist det før.

Viggo var usikker på hvor lenge han hadde ventet på maten, men innbilte seg at det ikke hadde vært så mange minuttene da en sykepleier svingte inn døren, balanserende på et brett. Brettet var utstyrt med en tallerken av noe brunt og et glass vann. Hun satte fra seg brettet, ryddet litt opp i putene bak ryggen hans og trakk fra en gardin som insisterte på å holde solen utenfor.

«Er du ny her?» spurte han.

«Jeg har akkurat kommet på vakt, hvis det er det du mener?»

Det var ikke det han hadde ment, men han skjønte det kunne forstås sånn.

«Nei, men jeg har ikke sett deg før?» presiserte han.

«Ikke?»

«Nei.»

«Husker du ikke at jeg var her i går?»

«Nei. Var du her i går?»

«Ja, og dagen før det.»

«Merkelig. Jeg husker ikke det heller.»

Sykepleieren så oppgitt på ham et kort øyeblikk. Viggo rødmet.

«Nei, du starter med blanke ark og fargestifter hver morgen, virker det som. Du har en sjelden form for amnesi, om det kan være noen trøst.»

Hun smilte som om hun var overbevist om at han kunne få tilbake hukommelsen når som helst.

«Jeg heter visstnok Viggo», sa Viggo, bare for å ha noe å si. Han regnet med at også den nyankomne sykepleieren var informert om at sykehuset var kommet til v for Viggo i alfabetet.

«Ja, et navn må du jo ha, selv om det er aldri så midlertidig.»

«Hva kaller de deg?»

«Hva de kaller meg, eller hva jeg heter?» spurte hun kverulerende, som om hun skulle ha jobbet i en kommunal plan- og bygningsetat.

Viggo smilte avvæpnende. Han kunne komme på flere blomsternavn som ville passet, men det var ikke det han mente.

«Hva du heter.»

«Miriam», sa Miriam.

«Miriam …», sa Viggo.

«Ja», sa Miriam.

«Miriam hva?»

«Sykepleiere har ikke etternavn. Vi har bare fornavn.»

«Ikke tull. Klart du heter noe mer enn Miriam.»

«Jo da, men ikke når jeg er på jobb.»

«Men du kan vel si det til meg?»

«Nei.»

«Jo da.»

«Nei.»

«Det er ikke farlig. Jeg har hukommelsestap, og når jeg våkner i morgen tidlig har jeg glemt alt som har skjedd i dag. Også etternavnet ditt. Det har du selv sagt.»

Miriam så på Viggo, og Viggo kunne ane et snev av medfølelse i de blå øynene hennes. Hadde han virket naiv? Eller som en gammel gris?

Miriam tenkte seg om et øyeblikk.

«OK, da.»

«Mener du det?»

«Bare fordi du har glemt det i morgen.»

Hun slo ut med armene som en italiensk teppeselger.

«Kanskje jeg spør på nytt? Hvis jeg kommer på det, altså?»

«I så fall kommer jeg ikke til å svare. Det blir med denne ene gangen.»

Miriam holdt pekefingeren i været.

«OK. Hva er det, da?»

«Håland.»

«Håland?» Viggo smakte på ordet.

«Det er en gård et godt stykke nordover. Ut mot havet. Innerst i en vik. Det har bodd folk der siden steinalderen.»

«Odelsjente, eller?»

Miriam smilte, satte maten foran ham.

«Spis, før maten blir kald. Du har ikke lyst på kald biff stroganoff.»

«Ja vel, Miriam Håland», sa Viggo. Han tok gaffelen i venstre hånd og begynte å spise. Han svelget og så opp, men Miriam hadde allerede rukket å forsvinne ut av rommet. Jøss, skulle han til å si, jeg visste ikke at jeg er venstrehendt.