Roger Pihl

.dep

en passe byråkratisk roman

© Galrof forlag 2025

Materialet er vernet etter åndsverksloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarframstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat og lignende) eller etter avtale med Kopinor. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffeansvar.

Redaktør: Nina Grove Hansen

Omslag: Type-it AS

Språkvask og korrektur: Slett og rett AS

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-92855-13-3 (ePub)

ISBN: 978-82-92855-12-6 (trykk)

0
BOK

Enhver likhet med personer, nålevende eller avdøde, er kun tilfeldig og et produkt av forfatterens overveldende fantasi. Forfatteren er imidlertid viss på at alle mennesker vil kunne gjenkjenne ett eller flere karaktertrekk i bokens persongalleri i større eller mindre grad hos seg selv eller andre, hvilket skyldes at forfatteren tar opp generelle trekk ved menneskets natur.

De personene som opptrer i denne boken er uansett å betrakte som fiksjoner.

1
ENTRE (1)

Etter at den siste søndagsavisen tok kvelden, hadde jeg begynt å spare én av lørdagsavisene til neste dag for å ha noe å lese i. Det var en vane jeg tilla meg for et par tiår siden, jeg hadde vanskelig for å lese noe som helst på den lille mobilskjermen, og NRK Alltid nyheter var uansett en evigvarende reprisesending. Ett kvarter var mer enn nok til å få med seg alt av dagens nyheter. I motsetning til mange av mine jevnaldrende var jeg ikke blitt digital heroinist ennå, men sverget fortsatt til store deler av den analoge verdenen, ikke bare papiraviser. LP-plater, notatbøker, sjuende sans, fyllepenn og sånt. En annen vane jeg ikke hadde klart å legge av meg, var å stå opp tidlig, uansett dag eller om jeg hadde noe fore. Jeg nøt roen i huset mens Helene fortsatt inntok skjønnhetssøvnen. Hun hadde aldri vært noen morgenfugl, men til gjengjeld var hun den fullkomne nattergal. Jeg var a-menneske, hun b. Hennes fordel var at hun kunne stå opp til nytraktet kaffe og ferdiglaget frokost eller få den servert på sengen, etter eget ønske. Min fordel var at jeg slapp å rydde salongbordet før jeg la meg.

Akkurat denne morgenen stirret den grå ulven mot meg fra avisens forside. Det var vanskelig å tolke ansiktsuttrykket, men mest av alt virket han sliten framfor sulten eller grådig eller sleip, slik jeg forventet av et rovdyr. Det var som om han hadde gått lei av alt mas om strømprisene, som om han var en kneippbrødskive med for lite smør. Jeg følte en trang til å klappe ulven på hodet og si den noen trøstens ord, som for eksempel «Du skulle ikke ha blitt statsminister, du. Du skulle forblitt utenriksminister, du skulle holdt deg til det du kunne.» Eller noe i den duren.

Avisen var stinn av politikere som synset i hytt og pine, og knapt noen av dem hadde forståelse for sin faktiske rolle – å være ombudsmann for befolkningen. Politikk handlet om å være tjener og ikke herre, og jeg visste knapt hvor mange ganger jeg hadde grepet meg selv i å tenke at jeg kunne gjort den jobben bedre enn de aller fleste av dem. Fått en slutt på populismen, og kunne skille mellom hva som var nødvendig og hva som bare var hyggelig, det som bare sanket stemmer. Klart jeg kunne. Hvis jeg ville.

Jeg sukket, snudde avisen og bladde fram til tegneseriene som var nesten bakerst. I en daggammel avis var kun tegneseriene nyheter, alt annet gjentakelser. Jeg hadde alltid likt tegneserier, for der kunne hva som helst skje, samme hvor utrolig, tilfeldig, usannsynlig, treffende eller konstruert det måtte virke. Derfor kjøpte jeg helst tegneserier i bokform, og den jeg hadde mest lyst av alle til å ha mellom stive permer, men som det aldri så ut til at jeg skulle få, var Tøffe Tom. Det var umulig å spise salami uten å tenke på Tøffe Tom. Jeg hadde knapt lest den første stripen da mobilen min begynte å dure lydløst omkring på kjøkkenbenken. Enda en jævla selger som verken hadde kalender eller klokke, tenkte jeg, trykket på den røde knappen og sendte samtalen til de evige jaktmarker.

Jeg hadde ikke før lagt fra meg telefonen, før den begynte å dure på nytt, like iltert og lydløst. Det var da innerst i gloheite helvete, tenkte jeg, det måtte da være mulig å ta tegninga første gang? Jeg klasket til den røde knappen igjen, i den grad det gikk an å klaske på røret i en mobil. Det hjalp ikke lenge. Av alle utakknemlige jobber her i verden, måtte telefonsalg være den verste. Noen hadde åpenbart vanskelig for å ta et hint selv i farger, så jeg skulle til å avvise samtalen en tredje gang da underbevisstheten min pirket borti nysgjerrigheten. Det så ikke ut til å være et selgernummer. Selgere hadde gjerne sånne glatte numre som de sikkert hadde vært nødt til å betale ekstra godt for, men dette kunne tilhørt min fetter i Rakkestad, så anonymt var det. Jeg trykket på den grønne knappen i stedet, og gryntet utålmodig som et villsvin i mikrofonen.

«Hei, det er Jonas», svarte en stemme.

«Jonas?»

«Ja.»

Jeg kjente ingen Jonas. En Jon, men ingen Jonas. Jeg flyttet pekefingeren til den røde knappen.

«Det er Jonas», gjentok stemmen, denne gang med trykk på navnet.

Jeg skjønte umiddelbart hva som foregikk.

«Ja vel. Artig. Du hørtes nesten ut som en viss fyr et øyeblikk. Godt forsøk, men det funket dårlig. Hvem ba deg tulleringe? Wolfgang? Det kan ligne ham.»

Det ble stille i den andre enden.

«Eller Rikard? Det er typisk ham også. Hils tilbake og fortell at det er en stund til første april.»

Stemmen ga seg ikke.

«Jeg har sendt en bil etter deg.»

Særlig. Jeg hadde aldri kunnet fordra humor på andres bekostning, og spesielt ikke min. Jeg hatet å bli drevet gjøn med. Jeg forberedte meg på en lengre tirade, men i samme øyeblikk ringte det på døren. Det var da faen til mas på en søndag morgen. Var det ingen som hadde hørt om helligdagsfred? Snart skulle vel noen beskjære trærne ute i gaten med motorsag? Helene sto i døråpningen til kjøkkenet og himlet med øynene og viftet med frokosteggene jeg hadde kokt. De var akkurat passe og klare til å inntas, bare de fikk kjølt seg ned.

«Ja, ja – det er nok nå. Du, Jonas, eller hvem du enn er, jeg har annet fore. Ha det bra.»

Jeg slengte på. Det ringte på døren igjen, en tanke mer utålmodig denne gangen. Ja, jeg kommer, sa jeg til meg selv, strenet bort til enden av entreen og røsket opp døren. Utenfor, på behørig avstand, sto en mann i stram, mørk dress. Kortklippet hår. Solbriller. En blank, krøllet ledning gikk ned fra høreapparatet hans og inn under skjortekraven. Han var alt jeg ikke var denne morgenen, og tok av seg solbrillene idet jeg viste meg i døråpningen. Hjernen boblet umiddelbart over av minner fra et tidligere liv. Jeg smalt igjen døren, men ikke kjapt nok. Han rakk å skyve foten inn i dørsprekken, og fortrakk ikke en mine da døren traff skoen hans. Han skjøv døren myndig tilbake mens han smilte med feilfrie tenner.

«Frederik Viksjø?» spurte mannen.

«Ja?»

«Jeg er kommet for å hente deg.»

Hjernen fortsatte å boble. Det må ha vært femten år siden jeg var dobbeltgjenger for en rekke ministre, i det som var tidenes mest spesielle vikarbyrå. Da hadde henting vært en dagligdags affære. Svart limo til frokost, middag og kvelds. Men hente meg nå? Hvor langt skulle denne spøken dras, egentlig? Nede ved porten kunne jeg skimte en svart BMW parkert. Et par diskré saftblandere i grillen hintet om at det ikke var en hvilken som helst bimmer. Noen mente tydeligvis alvor.

«Hente meg?»

Jeg forsøkte å se tvilende ut, derfor la jeg trykk på «meg» samtidig som jeg pekte på meg selv, noe som selvfølgelig var komplett unødvendig. Jeg forsøkte å spille uskyldig, uten å lykkes. Det var bare oss to i døråpningen, en som skulle hente og en annen som åpenbart skulle hentes.

«Ja, du er ønsket.»

«Av hvem?»

Jeg forsto i samme øyeblikk jeg stilte spørsmålet at det var idiotisk. Skivebom på feil skytebane. Helvete. Jonas. Med et stønn hektet jeg jakken av knaggen, tok med nøklene og gikk ut. Magen knurret høylytt, så sjåføren måtte ta seg til øret, jeg snudde, gikk inn til Helene på kjøkkenet, grep de to glovarme eggene i neven, stappet dem i lomma. Helene rakte pekefingeren opp som en vennlig, men bestemt advarsel. Rynket pannen, et dårlig tegn, hadde jeg lært. Jeg skjønte hva hun mente, men hva skulle jeg gjøre? Jeg måtte finne ut av dette.

«Trenger jeg pass?» spurte jeg, før jeg lukket døren bak meg.

2
BIL

Baksetet var behagelig mykt, men jeg klarte ikke å slappe av. Sjåføren befant seg, naturlig nok og heldigvis, bak rattet. Bilen beveget seg tålmodig gjennom bygatene, som om den hadde spesielt verdifull last. Samtidig var den diger, stygg og svart og skinnende blank, så de fleste andre bilister skvatt unna bare ved synet i bakspeilet. Hjalp ikke det, supplerte sjåføren med et par blink fra blålyset. At anledningen var alvorlig nok for slike virkemidler, tvilte jeg på, men unnlot å kommentere. Det var lenge siden jeg hadde hatt sjåfør, og at jeg kunne venne meg til dette igjen, var sikkert. Det ville kanskje være en annen sak med Helene. Hun foretrakk hagen, for det nyttet ikke å mase på blomster eller grønnsaker. Gulrøttene var ferdige når de var ferdige, ikke én dag for sent, ikke én dag for tidlig.

«Hvor skal vi?» spurte jeg.

«Jonas har sendt meg», sa sjåføren.

Han kunne ikke vite at jeg hadde slengt på røret, så jeg fortsatte uskyldig: «Ja, men hvor? Boligen ligger vel i motsatt retning?»

Kursen var ut av sentrum, nordover.

«Et sted dere kan kommunisere inkognito.»

Han sa det på en måte som ville gjort M misunnelig.

«Nord for Gjelleråsen?» spurte jeg. «Gokk, med andre ord?»

«Snarere Øst-Gokk», svarte han, og et øyeblikk kunne jeg se den ene munnviken hans bevege seg. Han forsøkte å undertrykke sin humoristiske sans, og jeg lot som om han lyktes med det. Jeg trommet med fingrene på vinduskarmen.

«Øst-Gokk? Hvor ligger det?»

Gokk var vel Gokk?

«Fetsund, østsiden av Glåma.»

Gokkere ble det neppe. Bortenfor Lillestrøm, en by med historie som landets styggeste på slutten av forrige århundre.

«Går ikke pratetiden bort til reising, da?»

«Vi er der om femten små minutter.»

«Femten minutter? Det tar lenger tid å kjøre til Grefsenplatået?»

«Nettopp.»

Oppmerksomheten min ble fanget av noe annet. Ivrig knakket jeg på ruta.

«Tjukke vinduer på denne kjerra?»

«Trettitre millimeter. Du trenger ikke være redd for elgjegere», sa han og lo hjertelig. Det lå underforstått at tettheten av elgjegere var voldsom i Fetsund, og at alle kjørte pickup med hengerfeste, Wunderbaum og lysorgel, og hatet ulv.

Ryggen gravde seg inn i setet igjen. Skulle jeg be ham skru på blålyset? Nei, hvis femten minutter var alt jeg skulle få i denne bilen, ville jeg nyte hvert sekund. Vi fløy lavt over motorveien uten at det så ut til å anstrenge motoren nevneverdig, og etter å ha passert elven dreide han til høyre, og femten altfor korte minutter fra avgang svingte han inn på baksiden av en stor trekirke og parkerte. Det sto en tilsvarende bimmer der allerede, og en svart limo. Han åpnet bildøren for meg og pekte på en liten, smal åpning i kirkeveggen. Det betød tydeligvis at jeg skulle inn der. En mann i svart dress og med enda mørkere solbriller voktet inngangen. Han kunne vært min sjåførs eneggede tvilling.

«Han venter på galleriet», sa han og vinket meg høflig videre.

3
GALLERI

Jeg gikk inn, og innenfor den buede døråpningen steg en tretrapp majestetisk opp til høyre i retning himmelen. Ved foten av trappen sto nok en staut kar i mørk dress, det myldret tydeligvis av dem. Han antydet med venstre hånd at jeg skulle begi meg opp. Den høyre holdt han bak på ryggen, som om han skjulte et våpen. Det knirket skummelt i plankegulvet, men værhanen på kirkespiret hadde vist 1890, så jeg regnet med at bygningen ville stå et par dager til. Utsikten over skipet og alteret var fryktelig for høydeskrekken, men mannen i kanadisk tømmerhoggerskjorte som satt nærmest alteret vekket min interesse.

«Jonas, formoder jeg?» spurte jeg da vi håndhilste.

Han flirte.

«Du hadde hørt om meg likevel, skjønner jeg?»

Han vinket mot den gråmalte trebenken og inviterte meg til å sette meg. Han tok det åpenbart ikke tungt å ha blitt avvist to ganger. Jeg kjente at jeg rødmet, og håpet ikke han skulle legge merke til det.

«Beklager at jeg la på. Et par av vennene mine har en overdreven sans for practical jokes, så jeg …»

Jonas holdt opp hånden, rakte fram en termos og et par turkopper mens han så spørrende på meg. Ingen grunn til å takke nei. Han skjenket, ga meg den ene og spurte: «Hvordan synes du det går?»

«Hvordan da, mener du?»

«Meningsmålingene?»

Meningsmålingene var ikke dårlige. De var katastrofale. Grunnfjellet hadde begynt å forvitre, og sperregrensen var allerede nevnt av de mest pessimistiske.

«Det kunne vel gått bedre», svarte jeg høflig.

«Kunne gått bedre?» Han stirret vantro på meg, så skrek han så det skranglet i glassmaleriene: «Det går til helvete!»

Akustikken i kirken var god, men ikke god nok. Ordet helvete ljomet mellom veggene i minst et par minutter, og jeg er sikker på at englene på alteret holdt seg for ørene. Jeg vurderte om jeg skulle si det kanskje ikke sømmet seg å banne i kirken, men lot det være. At det ikke var første gangen, var jeg rimelig sikker på. Dessuten hadde han rett, jeg ville bare ikke sagt det så direkte. Hadde han bedt meg komme hit for å få vite hva jeg mente om situasjonen, eller lå det noe annet bak?

«Så, så», sa jeg og rakte ham et egg som nå var passe lunkent. Selv tok jeg det andre, begynte å skrelle.

«Jeg har snakket med Jens, Per, Carl, Siv og … ja, du skjønner selv hvem jeg har snakket med. De har fortalt meg at du har for vane å tenke utradisjonelt og kreativt?»

Jeg dro på det, så tygget jeg tenksomt på egget. Muligens hadde jeg en evne til å sette kjente ting sammen i nye konstellasjoner og slik oppdage saker som gikk de fleste forbi, men hvor utradisjonelt og kreativt det var, kunne vi diskutere. Enkelte ukonvensjonelle ideer som de færreste ville komme på, hadde utvilsomt brakt meg dit jeg var. Vikarbyrået rolex, som tok ferien for næringslivstopper slik at de kunne jobbe så mye de ville, var en idé så skrudd at alle tok den for å være en spøk. Den hadde vært det også, opprinnelig, men kundelisten fortalte noe annet. Det var rolex som utløste den internasjonale bølgen av stravajockeyer, men bare de færreste var klar over opphavet. Jeg hadde vært stravajockey før Strava ble funnet opp. Det var også rolex som brakte meg Helene, hun forlot min største kunde, Erik Røven i oljeselskapet Maraschino, til fordel for meg. No hard feelings, Erik fikk jobbet så mye han bare orket etter skilsmissen, ble verdensmester i sin bransje og gjorde senere karriere både som finansminister og ambassadør. Som finansminister foreslo Erik at jeg skulle opprette vikarbyrået limo, som skulle utstyre ministrene, det vil si i første rekke ham, med én eller flere dobbeltgjengere. Dobbeltgjengere som skulle ta de kjedelige jobbene ministrene ville unngå, som å spise elgstek med kokte poteter og tyttebærsyltetøy hos bønder i Rømskog. Folk så uansett ikke forskjell, og hvis de gjorde det, brydde de seg ikke.

Imidlertid fant jeg ingen grunn til å motsi ham. Hvis han ville at jeg tenkte utradisjonelt og kreativt, var det greit for meg. Det var ikke engang løgn. Jeg samlet eggeskallet i en pen liten haug, nikket mot den, for å hinte om at han gjerne kunne legge sitt eggeskall på samme sted.

«Jo, kanskje det?»

«Saken er, du vet like godt som meg hvor lang – eller kort – tid det er til neste valg. Vi ligger an til å tape big time. Katastrofe er bare fornavnet. Uansett hva vi har funnet på av utspill, har det virket mot sin hensikt!»

Han hamret knyttneven i rekkverket, fikk brått dårlig samvittighet og kikket på Jesusbarnet som sov i krybben. Hadde han vekket det?

«Uansett hva hvem gjør, er det jeg som får skylda. Vi har snudd alt som finnes av steiner, flere ganger. Jeg trenger en idé som kan få oss på sporet, som kan snu trenden og sikre at vi beholder flertallet. Eller rettere sagt, ikke mister det. Og jeg skjønner på de jeg har snakket med, at du er rette mann til oppdraget.»

Jonas begynte å skrelle egget. Høflig og dannet. Jeg gjorde ham oppmerksom på at det var bløtkokt, ville ikke han skulle skitne til søndagsklærne. At mine tidligere ideer hadde vært utradisjonelle og til dels absurde, fikk så være. Der hadde jeg i det minste en begrenset målgruppe, en håndterbar mengde. Dette var noe annet. Jeg ble bedt om å finne på noe som ingen partier hadde funnet på tidligere, og med tanke på hvor mange kloke hoder som hadde jobbet med partiprogrammer rundt forbi, skulle det godt gjøres å hoste opp noe som slo knockout på alt dette. Jeg ante ikke hvor jeg skulle begynne.

«Jeg aner ikke hvor jeg skal begynne», sa jeg. «Jeg aner ikke engang om det lar seg gjøre.»

Han var ferdig med å skrelle, la skallet pent på kanten av benken, og tok en bit.

«Jeg tar det som et ja?»

Han tok det i hvert fall ikke som et nei. Jeg angret på at jeg i befippelsen hadde glemt å ta med Læsø sydesalt. Jeg kunne ikke tenke på alt, heller. At jeg hadde fått et tilbud jeg ikke burde si nei til, forsto jeg, selv om det siste jeg hadde behov for var arbeid. Et drøyt tiår hadde jeg rukket å nyte friheten etter å ha cashet ut. Samtidig kunne jeg ikke annet enn å synes synd på mannen foran meg. Han var sliten. Hadde båret tyngre bører enn de fleste kunne forestille seg. Han trengte oppmuntring, og det kunne ingen i organisasjonen hans gi ham. Reklamebyrået hans klarte bare å hoste opp slagord som umiddelbart ble vridd og vrengt på. Nei, det var en utakknemlig jobb. Selv ingen av de avbildede apostlene rundt oss kunne gjøre annet enn å stirre medlidende på ham.

Klart det var fristende. Jeg husket at jeg tidligere samme morgen hadde tenkt at jeg kunne gjøre en minst like bra jobb som politikerne, og nå hamret sjansen på døren. Det kunne ikke være tilfeldig.

«Jeg trenger betenkningstid», sa jeg.

«Klokken går», sa han skuffet, han hadde nok trodd jeg skulle hoppe på umiddelbart. Alderen gjør slikt med folk, tynner ut impulsiviteten. Også min.

«Hvor lang tid trenger du?»

«Én uke?» spurte jeg, overoptimistisk.

Jonas skulle til å fnise, men tok seg i det. La ansiktet i alvorlige folder, så rett på meg. Rettet på det ene skjorteermet.

«Du kan få til i morgen, samme tid.»